Решение на Общия съд (трети състав) от 1 юни 2016 г.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Европейския съюз „MAGNEXT“ — По-ранна национална словна марка „MAGNET 4“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Сходство на знаците — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-292/12 RENV.


Решение на Общия съд (седми състав) от 27 ноември 2014 г. # Cantina Broglie 1 Srl срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-154/11.


title: Решение на Съда (втори състав) от 13 октомври 2011 г. # Наказателно производство срещу Leo Apelt. # Искане за преюдициално заключение: Landgericht Baden-Baden - Германия. # Директива 91/439/ЕИО - Взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства - Отнемане на национално свидетелство за управление, издадено от държавата членка по пребиваване и издаване от друга държава членка на свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D - Отказ за признаване от държавата членка по пребиваване - Задължение за притежаване на валидно свидетелство за управление на превозни средства от категория B към момента на издаване на свидетелството за управление на превозни средства от категория D. # Дело C-224/10.

text:
      Дело C-224/10
      Наказателно производство
      срещу
      Leo Apelt
      (Преюдициално запитване, отправено от Landgericht Baden-Baden)
      „Директива 91/439/ЕИО — Взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства — Отнемане на национално свидетелство за управление, издадено от държавата членка по пребиваване и издаване от друга държава
         членка на свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D — Отказ за признаване от държавата членка по пребиваване — Задължение за притежаване на валидно свидетелство за управление на превозни средства от категория B към момента на издаване
         на свидетелството за управление на превозни средства от категория D“

      Резюме на решението
      Транспорт — Автомобилен транспорт — Свидетелство за управление на моторни превозни средства — Директива 91/439 — Взаимно признаване
            на свидетелствата за управление на моторни превозни средства — Временно отнемане на свидетелството за управление на превозни
            средства от категория B в първа държава членка, последвано от отнемане — Свидетелство за управление, издадено във втора държава
            членка в срока на действие на временното отнемане на свидетелството за управление на превозни средства от категория B — Неспазване
            от тази държава на условието за пребиваване
      (член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б) и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439
            на Съвета)
      Член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б) и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439
         относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства, изменена с Директива 2000/56, допускат приемаща държава
         членка да откаже да признае издадено от друга държава членка свидетелство за управление на превозни средства от категории
         B и D, първо, когато на притежателя на посоченото свидетелство за управление е издадено разрешение за управление на превозни
         средства от категория B в нарушение на условието за обичайно пребиваване и след като полицейските служби на първата държава
         членка са наложили мярка за задържане на издаденото му от тази първа държава членка свидетелство за управление, но преди приемането
         в посочената първа държава членка на мярка за отнемане по съдебен ред на разрешението за управление, и второ, когато на притежателя
         на посоченото свидетелство за управление е издадено разрешение за управление на превозни средства от категория D след приемането
         на посочената мярка за отнемане по съдебен ред и след изтичането на срока на действие на забраната за издаване на ново свидетелство
         за управление.

      Всъщност неспазването на условието за постоянно пребиваване по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Директива 91/439
         може само по себе си да обоснове отказа от страна на държава членка да признае свидетелство за управление, издадено от друга
         държава членка. Освен това член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от същата директива допускат първата държава членка
         да откаже да признае на територията си правото на управление, произтичащо от подобно свидетелство за управление, при положение
         че това свидетелство е било получено в срока на действие на мярка за временно отнемане на свидетелството за управление, издадено
         в първата държава членка, и че както тази мярка, така и последващото отнемане по съдебен ред на разрешението за управление,
         са обосновани от съображения, които са били налице към датата на издаване на второто свидетелство за управление.

      От друга страна, от текста и структурата на Директива 91/439 следва, че свидетелството за управление на превозни средства
         от категория B представлява необходимата основа, която предхожда получаването на свидетелство за управление на превозни средства
         от категория D. При това положение би било в противоречие с целта за безопасност на движението по пътищата, посочена в първо
         и четвърто съображение от посочената директива, да не се позволи на приемаща държава членка да откаже да признае свидетелство
         за управление на превозни средства от категория D, издадено въз основа на свидетелство за управление на превозни средства
         от категория B, опорочено от нередовност, обосноваваща непризнаването на последното свидетелство.

      (вж. точки 31, 34, 46, 47 и 50 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      13 октомври 2011 година(*)

      „Директива 91/439/ЕИО — Взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства — Отнемане на национално свидетелство за управление, издадено от държавата членка по пребиваване и издаване от друга държава
         членка на свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D — Отказ за признаване от държавата членка по пребиваване — Задължение за притежаване на валидно свидетелство за управление на превозни средства от категория B към момента на издаване
         на свидетелството за управление на превозни средства от категория D“

      По дело C‑224/10
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС, от Landgericht Baden-Baden (Германия) с акт от 6 май
         2010 г., постъпил в Съда на 10 май 2010 г., в наказателното производство срещу

      Leo Apelt,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състав, г‑н U. Lõhmus, г‑н A. Rosas (докладчик), г‑н A. Ó Caoimh
         и г‑н Ал. Арабаджиев съдии,

      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑н A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н Apelt, от адв. B. Stege, Rechtsanwalt,
      –        за Европейската комисия, от г‑н G. Braun, в качеството на представител,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 юни 2011 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б) и
         член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни
         превозни средства (OВ L 237, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62), изменена с Директива
         2000/56/ЕО на Комисията от 14 септември 2000 година (OВ L 237, стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7,
         том 7, стр. 238, наричана по-нататък „Директива 91/439“), както и до тълкуването на член 11, параграф 4 от Директива 2006/126/ЕО
         на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства
         (OВ L 403, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 216, поправка в OВ L 19, 2009 г.,
         стр. 67).

      2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу г‑н Apelt за умишлено управление на моторно
         превозно средство без свидетелство за управление.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съгласно първо съображение от Директива 91/439:

      „[…] за целите на общата транспортна политика и като принос към повишаването на безопасността на движението по пътищата, а
         също и за улесняване [движението] на лица, установяващи се в държава членка, различна от тази, в която са положили изпит за
         придобиване на свидетелство за управление, желателно е да има национални свидетелства за управление по образец на Общността,
         които да се признават взаимно от държавите членки без необходимост от смяна“.

      4        Съгласно четвърто съображение от Директива 91/439 с оглед безопасността на движението по пътищата трябва да бъде установен
         минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление.

      5        Член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 91/439 гласи:

      „1.      Държавите членки въвеждат национално свидетелство за управление на основата на общностния образец, даден в приложение I [или Іа]
         в съответствие с разпоредбите на настоящата директива. […]

      2.      Свидетелствата за управление, издадени от държавите членки, се признават взаимно“.
      6        Член 3 от тази директива предвижда:

      „1.      Свидетелството за управление съгласно член 1 дава право на управление на превозни средства по категории, както следва:
      […]
      Категория В
      –        моторни превозни средства с максимално разрешено тегло до 3500 килограма и с не повече от осем места плюс мястото на водача;
         […]

      […]
      Категория D
      –        моторни превозни средства, предназначени за превоз на пътници и разполагащи с повече от осем места плюс мястото на водача;
         […]

      2.      В рамките на категории А, В, В + Е, С, С + Е, D и D + E […] може да бъде издадено [специфично свидетелство] за управление
         на превозни средства […] от следните подкатегории […]“.

      7        Съгласно член 5, параграф 1, буква а) от посочената директива:

      „1.      При издаване на свидетелствата за управление се спазват следните условия:
      а)      свидетелства за категории C и D се издават само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория
         В“.

      8        Член 7, параграф 1 от същата директива гласи:

      „Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати:
      […]
      б)      които имат обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството, или представят доказателства,
         че учат там най-малко от шест месеца“.

      9        Съгласно член 7, параграф 5 от Директива 91/439 никой не може да притежава свидетелство за управление от повече от една държава
         членка.

      10      Член 8, параграф 2 и параграф 4, първа алинея от тази директива предвижда:

      „2.      При спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата членка по обичайно
         пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото
         на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка и при необходимост да смени свидетелството
         за управление именно с такава цел.

      […]
      4.      Всяка държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка
         на лице, спрямо което на територията на [първата] държава членка е приложена някоя от мерките, предвидени в параграф 2“.

      11      Съгласно част I, буква А, точка 1, втора алинея от приложение II към Директива 91/439 кандидат за свидетелство за една категория,
         който вече притежава свидетелство за друга категория, може да бъде освободен от общите разпоредби на точки 2—4 от това приложение.

      12      В точка 2, част I, буква А от приложение II е посочено съдържанието на изпита за всички категории превозни средства. Специфичните
         разпоредби относно категории А и А1 са предвидени в точка 3 от посоченото приложение, а тези относно категории C, C+E, C1,
         C1+E, D, D+E, D1 и D1+Е — в част I, буква А, точка 4 от същото приложение.

      13      Член 11, параграфи 1 и 4 от Директива 2006/126 гласи:

      „1.      Когато притежател на валидно национално свидетелство за управление, издадено от държава членка, установи обичайното си пребиваване
         в друга държава членка, той може да поиска [смяна] на неговото свидетелство за управление на моторно превозно средство с еквивалентно
         свидетелство. Държавата членка, която извършва [смяната], проверява за коя категория е все още валидно [представеното] свидетелство.
         […]

      […]
      4.      Държава членка отказва издаването на свидетелство за управление на моторно превозно средство на кандидат, на когото свидетелство
         за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или отнето в друга държава членка.

      Държава членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, издадено от друга
         държава членка на лице, на което свидетелството за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или
         отнето на територията на предишната държава.

      Държава членка може да откаже издаването на свидетелство за управление на превозно средство на кандидат, на когото свидетелство
         е анулирано в друга държава членка“.

       Национална правна уредба
      14      Член 28, параграфи 1 и 4 от Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Наредба относно свидетелствата
         за управление) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] от 18 август 1998 г.
         (BGBl. 1998 I, стр. 2214) в нейната редакция, приложима към момента на настъпване на фактите по главното производство, гласи
         следното:

      „1.      На притежателите на валидно свидетелство за управление от Европейския съюз или от Европейското икономическо пространство,
         чието обичайно пребиваване е в Германия […], се разрешава — при спазване на ограничението, предвидено в параграфи 2—4 — да
         управляват превозни средства в тази страна в рамките на притежаваните от тях права. […]

      4.      Разрешението, посочено в параграф 1, не се прилага за притежателите на свидетелство за управление от Европейския съюз или
         от Европейското икономическо пространство,

      […]
      3.      когато свидетелството за управление е било в Германия предмет на мярка за временно или окончателно отнемане, приета от съд,
         или на мярка за отнемане, приета от административен орган, която подлежи на незабавно изпълнение или е окончателна […]“.

      15      Член 21, параграф 1, точка 1 от Закона за движение по пътищата [Straßenverkehrsgesetz] в неговата редакция, приложима към
         момента на настъпване на фактите по главното производство, предвижда:

      „1.      Наказва се с лишаване от свобода до една година или с глоба всеки,
      1)      който управлява превозно средство, без да притежава необходимото за тази цел свидетелство за управление, или на когото е забранено
         да управлява превозно средство съгласно член 44 от Наказателния кодекс или член 25 от настоящия закон […]“.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      16      На 14 декември 1998 г. г‑н Apelt, германски гражданин, получава от компетентните служби на област Verden (Германия) свидетелство
         за управление за категории 1a, 1b, 3, 4 и 5.

      17      На 23 януари 2006 г. г‑н Apelt е задържан в Германия, докато управлява превозно средство в нетрезво състояние. На следващия
         ден германските полицейски служби („polizeiliche Verwahrung“) налагат мярка за задържане по отношение на неговото свидетелство
         за управление.

      18      На 31 май 2006 г. Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck осъжда г‑н Apelt да заплати глоба за управление на превозно средство в
         нетрезво състояние. Свидетелството за управление му е отнето, лишен е от правото да управлява превозно средство и му е наложена
         забрана да иска издаване на ново свидетелство за управление, действието на която изтича на 29 ноември 2006 г.

      19      На 1 март 2006 г., а именно преди отнемането по съдебен ред на свидетелството за управление, издадено на г‑н Apelt от германските
         органи, но след налагането от германските полицейски служби на мярка за задържане по отношение на това свидетелство, г‑н Apelt
         получава от компетентните чешки органи свидетелство за управление на превозни средства от категория B, въз основа на която
         същия ден му е издадено свидетелство за управление. Посоченото в това свидетелство място на пребиваване е Германия.

      20      На 30 април 2007 г., а именно след изтичане на срока на действие на наложената му от Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck забрана
         да иска издаване на ново свидетелство за управление, г‑н Apelt получава от чешките органи разрешение за управление на превозни
         средства от категория D. На това основание същия ден му е издадено свидетелство за управление, в което е посочено място на
         пребиваване в Чешката република, както и дата на издаване на свидетелство за управление на превозни средства от категория
         B, а именно 1 март 2006 г.

      21      На 11 юли 2009 г. г‑н Apelt е задържан, докато управлява автобус на територията на община Achern (Германия). Прокуратурата
         отправя искане до Amtsgericht Achern да постанови определение за налагане на наказание на г‑н Apelt за умишлено управление
         на превозно средство без разрешение. Amtsgericht Achern отхвърля това искане, с мотива че разрешението за управление на превозни
         средства от категория D, издадено от чешките органи след изтичане на срока на действие на забраната, е валидно на територията
         на Германия.

      22      Прокуратурата обжалва това определение пред Landgericht Baden-Baden, като поддържа, че разрешението за управление на превозни
         средства от категория B, което не е валидно в Германия, е необходима предпоставка за издаването на свидетелство за управление
         на превозни средства от категория D.

      23      При тези обстоятелства Landgericht Baden-Baden решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Предвид член 5, параграф 1, буква а) от Директива 91/439[…], съгласно който свидетелство за управление на превозни средства
         от категория D може да бъде издадено само на водачи, които вече имат право да управляват превозни средства от категория B,
         може ли държава членка в съответствие с член 1 и член 8, параграфи 2 и 4 от същата директива да откаже да признае валидността
         на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка за категориите B и D, и по-специално що се отнася до категория
         D, когато разрешението за управление за категория В е било издадено на водача преди приемането в първата държава членка на
         мярка за отнемането му по съдебен ред, а разрешението за управление за категория D от своя страна е издадено едва след отнемането
         по съдебен ред и след изтичането на забраната за издаване на ново свидетелство за управление, постановена едновременно с отнемането?

      2)      При отрицателен отговор на първия въпрос:
      Може ли първата държава членка да откаже да признае посоченото по-горе свидетелство за управление, по-специално що се отнася
         до категория D, в приложение на член 11, параграф 4 от Директива 2006/126[…], съгласно който държава членка отказва да признае
         валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка на лице, чието свидетелство за управление е отнето
         на нейна територия, когато разрешенията за управление на превозни средства от категории B и D са издадени съответно на 1 март
         2006 г. и на 30 април 2007 г., а свидетелството за управление е издадено на последната посочена дата?“.

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      24      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали, предвид член 5, параграф 1, буква а) от Директива 91/439,
         съгласно който свидетелство за управление на превозни средства от категория D може да бъде издадено само на водачи, които
         вече имат право да управляват превозни средства от категория B, държава членка може в съответствие с член 1 и член 8, параграфи
         2 и 4 от тази директива да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка за
         категориите B и D, и по-специално що се отнася до категория D, когато разрешението за управление за категория В е било издадено
         на водача преди приемането в първата държава членка на мярка за отнемането му по съдебен ред, а разрешението за управление
         за категория D от своя страна е издадено едва след това отнемане по съдебен ред и след изтичането на срока на действие на
         забраната за издаване на ново свидетелство за управление, постановена едновременно с отнемането.

      25      Следва да се добави, че запитващата юрисдикция уточнява, че макар свидетелството за управление да е издадено от чешките органи
         за превозни средства от категория B, преди на г‑н Apelt да бъде наложена в Германия мярка за отнемане по съдебен ред на разрешението
         за управление, това свидетелство за управление е издадено, след като германските полицейски служби са наложили мярка за задържане
         на неговото германско свидетелство за управление, и че както последната мярка, така и мярката за отнемане по съдебен ред са
         обосновани от съображения, които са били налице към датата на издаване от чешките органи на свидетелството за управление на
         превозни средства от категория B. Освен това запитващата юрисдикция отбелязва обстоятелството, че мястото на пребиваване,
         посочено в последното свидетелство за управление, се намира в Германия.

      26      Съгласно член 7, параграф 1, буква б) от Директива 91/439 обаче издаването на свидетелство за управление е обусловено, наред
         с други, от наличието на обичайно пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството, или от наличието
         доказателство, че лицето учи там най-малко от шест месеца.

      27      При това положение, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, поставеният въпрос следва да се разбира в смисъл,
         че се отнася до това дали по същество член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б) и член 8,
         параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 допускат приемаща държава членка да откаже да признае издадено от друга държава членка
         свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D, първо, когато на притежателя на посоченото свидетелство
         за управление е издадено разрешение за управление на превозни средства от категория B в нарушение на условието за обичайно
         пребиваване и след като полицейските служби на първата държава членка са наложили мярка за задържане на издаденото му от тази
         първа държава членка свидетелство за управление, но преди приемането в посочената първа държава членка на мярка за отнемане
         по съдебен ред на разрешението за управление, и второ, когато на притежателя на посоченото свидетелство за управление е издадено
         разрешение за управление на превозни средства от категория D след приемането на посочената мярка за отнемане по съдебен ред
         и след изтичането на срока на действие на забраната за издаване на ново свидетелство за управление.

      28      Съгласно установената съдебна практика член 1, параграф 2 от Директива 91/439 предвижда взаимно признаване, без други формални
         изисквания, на свидетелствата за управление, издадени от държавите членки. Тази разпоредба налага на последните ясно и точно
         задължение, което не оставя каквато и да било свобода на преценка относно мерките, които трябва да бъдат приети за изпълнението
         му (Решение от 19 май 2011 г. по дело Grasser, C‑184/10, все още непубликувано в Сборника, точка 19 и цитираната съдебна практика).

      29      Държавата членка, издала свидетелството за управление, следва да провери дали е изпълнен минимумът от условия, предвиден от
         правото на Съюза, и по-специално условията относно пребиваването и годността за управление, предвидени в член 7, параграф 1
         от посочената директива, и следователно дали е обосновано издаването на свидетелство за управление (Решение по дело Grasser,
         посочено по-горе, точка 20 и цитираната съдебна практика).

      30      След като органите на дадена държава членка са издали свидетелство за управление съгласно член 1, параграф 1 от Директива
         91/439, другите държави членки нямат право да проверяват спазването на условията за издаване, предвидени от тази директива.
         Всъщност притежаването на свидетелство за управление, издадено от държава членка, трябва да се счита за доказателство, че
         притежателят на това свидетелство е отговарял на посочените условия в деня, в който последното му е издадено (Решение по дело
         Grasser, посочено по-горе, точка 21 и цитираната съдебна практика).

      31      От Решение от 20 ноември 2008 г. по дело Weber (C‑1/07, Сборник, стp. I‑8571) е видно обаче, че член 1, параграф 2 и член 8,
         параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 допускат държава членка да откаже да признае на територията си правото на управление на
         превозни средства, произтичащо от свидетелство за управление, издадено в друга държава членка на лице, спрямо което на територията
         на първата държава членка е наложена мярка за отнемане на разрешението за управление, дори ако отнемането е било постановено
         след издаване на посоченото свидетелство за управление, при положение че последното е било получено в срока на действие на
         мярка за временно отнемане на свидетелството за управление, издадено в първата държава членка, и че както мярката за временно
         отнемане, така и посочената мярка за отнемане са обосновани от съображения, които са били налице към датата на издаване на
         второто свидетелство за управление.

      32      В главното производство мярката за отнемане по съдебен ред на разрешението за управление е постановена, след като чешките
         органи са издавали на г‑н Apelt свидетелство за управление на превозни средства от категория B. Това свидетелство за управление
         обаче е издадено в момент, в който от страна на германските полицейски служби е била наложена мярка за задържане на издаденото
         на г‑н Apelt в Германия свидетелство за управление.

      33      Както отбелязва запитващата юрисдикция, посочената мярка за задържане може да се счита за мярка за временно отнемане по член 8,
         параграфи 2 и 4 от Директива 91/439. Следователно посочената директива допуска германските органи да откажат да признаят на
         своята територия свидетелството за управление за превозни средства от категория B, издадено на г‑н Apelt от чешките органи,
         като се има предвид, че както приетата от германските полицейски служби мярка за задържане, така и мярката за отнемане по
         съдебен ред са обосновани от съображения, които са били налице към датата на издаване на това свидетелство за управление.

      34      Във всеки случай трябва да се напомни, че от преюдициалното запитване е видно, че мястото на пребиваване, посочено в това
         свидетелство за управление, се намира в Германия. Неспазването на условието за постоянно пребиваване по смисъла на член 7,
         параграф 1, буква б) от Директива 91/439 обаче може само по себе си да обоснове отказа от страна на държава членка да признае
         свидетелство за управление, издадено от друга държава членка.

      35      Всъщност от практиката на Съда следва, че член 1, параграф 2, член 7, параграф 1, буква б), както и член 8, параграфи 2 и
         4 от Директива 91/439 допускат приемаща държава членка да откаже да признае на своята територия свидетелство за управление,
         издадено от друга държава членка, ако въз основа на данните, вписани в това свидетелство, се установи, че не е било спазено
         условието за обичайно пребиваване, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от тази директива (Решение по дело Grasser, посочено
         по-горе, точка 33).

      36      Следователно германските органи са имали право да откажат да признаят свидетелство за управление на превозни средства от категория
         B като издаденото на г‑н Apelt от чешките органи.

      37      Що се отнася до въпроса дали държава членка може да откаже да признае свидетелство за управление на превозни средства от категория
         D като издаденото на г‑н Apelt от чешките органи, уместно е да се отбележи, че от член 5, параграф 1, буква а) от Директива
         91/439 следва, че свидетелство за управление на превозни средства от категория D може да бъде издадено само на водачи, които
         вече имат право да управляват превозни средства от категория B.

      38      Комисията твърди, че като се има предвид, че изискванията, предвидени за получаването на свидетелство за управление на превозни
         средства от категория D, са по-стриктни от тези за получаването на свидетелство за управление на превозни средства от категория
         B и че на г‑н Apelt е издадено свидетелство за управление на превозни средства от категория D след изтичане на срока на действие
         на забраната да иска издаването на ново свидетелство за управление, датата на получаване на свидетелството за управление на
         превозни средства от категория B, съдържаща се в посоченото свидетелство за управление на превозни средства от категория D,
         не може да засегне задължението за взаимно признаване на свидетелствата за управление на превозни средства, предвидено в Директива
         91/439.

      39      Тези доводи не могат да бъдат приети.

      40      Всъщност съгласно член 3, параграф 1 от Директива 91/439 свидетелство за управление по член 1 от нея, може да даде право на
         управление на превозни средства от различни категории. В рамките на тези категории може да бъде издадено специфично свидетелство
         за управление на превозни средства от различни подкатегории в съответствие с член 3, параграф 2 от посочената директива.

      41      За тази цел свидетелство за управление на превозни средства от категория B дава право на управление на моторни превозни средства
         с максимално разрешено тегло до 3500 килограма и с не повече от осем места плюс мястото на водача. За разлика от това свидетелство
         за управление на превозни средства от категория D дава право на управление на превозни средства, предназначени за превоз на
         пътници и разполагащи с повече от осем места плюс мястото на водача.

      42      Както отбелязва генералният адвокат в точка 33 от заключението си, това разпределяне на категории и подкатегории позволява
         минималните изисквания за издаване на свидетелство за управление да се приспособят за всяка от тях.

      43      По-точно в приложения II и III към Директива 91/439 са предвидени общи основни изисквания за всички категории свидетелства
         за управление. Издаването на всяко свидетелство за управление е обусловено от изпълнението на минималните изисквания, определени
         с тези общи основни изисквания. Например, както посочва генералният адвокат в точка 37 от заключението си, става въпрос за
         това водачите да владеят превозното средство в достатъчна степен, за да не допускат опасни ситуации и да реагират правилно
         при възникване на такива ситуации, или да са добре запознати с безопасната дистанция между превозните средства, спирачния
         път и сцеплението на съответното превозно средство с пътя.

      44      Освен тези минимални изисквания съществуват специфични изпити за всяка категория, и по-конкретно за категория D.

      45      В това отношение следва да се отбележи, че от част I, буква А, точка 1, втора алинея от приложение II към Директива 91/439
         следва, че кандидат за свидетелство за управление в дадена категория, който вече притежава свидетелство за управление за друга
         категория, може да бъде освободен от изпитите за проверка на знанията по-специално относно законовите разпоредби в областта
         на движението по пътищата.

      46      Така от текста и структурата на Директива 91/439 следва, че свидетелството за управление на превозни средства от категория
         B представлява необходимата основа, която предхожда получаването на свидетелство за управление на превозни средства от категория
         D.

      47      При това положение би било в противоречие с целта за безопасност на движението по пътищата, посочена в първо и четвърто съображение
         от Директива 91/493, да не се позволи на приемаща държава членка да откаже да признае свидетелство за управление на превозни
         средства от категория D, издадено въз основа на свидетелство за управление на превозни средства от категория B, опорочено
         от нередовност, обосноваваща непризнаването на последното свидетелство.

      48      Ето защо следва да се приеме, че когато държава членка може на основание на Директива 91/439 да откаже да признае валидността
         на свидетелство за управление на превозни средства от категория B, издадено от органите на друга държава членка, тя има право
         и да не признае валидността на свидетелство за управление на превозни средства от категория D, издадено въз основа на посоченото
         свидетелство за управление на превозни средства от категория B.

      49      Тъй като свидетелството за управление на превозни средства от категория B, издадено на г‑н Apelt от чешките органи, е опорочено
         от нередовности, обосноваващи непризнаването му, член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б)
         и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 допускат германските органи да откажат да признаят и свидетелството за управление
         на превозни средства от категория D, издадено на г‑н Apelt от чешките органи въз основа на неговото свидетелство за управление
         на превозни средства от категория B.

      50      Предвид изложеното по-горе на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7,
         параграф 1, буква б) и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 допускат приемаща държава членка да откаже да признае издадено
         от друга държава членка свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D, първо, когато на притежателя на
         посоченото свидетелство за управление е издадено разрешение за управление на превозни средства от категория B в нарушение
         на условието за обичайно пребиваване и след като полицейските служби на първата държава членка са наложили мярка за задържане
         на издаденото му от тази първа държава членка свидетелство за управление, но преди приемането в посочената първа държава членка
         на мярка за отнемане по съдебен ред на разрешението за управление, и второ, когато на притежателя на посоченото свидетелство
         за управление е издадено разрешение за управление на превозни средства от категория D след приемането на посочената мярка
         за отнемане по съдебен ред и след изтичането на срока на действие на забраната за издаване на ново свидетелство за управление.

       По втория въпрос
      51      Тъй като фактите по главното производство са настъпили през 2006 г. и 2007 г., т.е. преди да стане приложим член 11, параграф 4
         от Директива 2006/126, не следва да се отговаря на втория въпрос.

       По съдебните разноски
      52      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      Член 1, параграф 2, член 5, параграф 1, буква а), член 7, параграф 1, буква б) и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО
            на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства, изменена с Директива 2000/56/ЕО
            на Комисията от 14 септември 2000 г., допускат приемаща държава членка да откаже да признае издадено от друга държава членка
            свидетелство за управление на превозни средства от категории B и D, първо, когато на притежателя на посоченото свидетелство
            за управление е издадено разрешение за управление на превозни средства от категория B в нарушение на условието за обичайно
            пребиваване и след като полицейските служби на първата държава членка са наложили мярка за задържане на издаденото му от тази
            първа държава членка свидетелство за управление, но преди приемането в посочената първа държава членка на мярка за отнемане
            по съдебен ред на разрешението за управление, и второ, когато на притежателя на посоченото свидетелство за управление е издадено
            разрешение за управление на превозни средства от категория D след приемането на посочената мярка за отнемане по съдебен ред
            и след изтичането на срока на действие на забраната за издаване на ново свидетелство за управление.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (голям състав) от 20 септември 2016 г.#Ledra Advertising Ltd и др. срещу Европейска комисия и Европейска централна банка.#Обжалване — Програма за подкрепа за стабилност на Република Кипър — Меморандум за разбирателство от 26 април 2013 г. относно специфичните условия на икономическата политика, сключен между Република Кипър и Европейския механизъм за стабилност — Функции на Европейската комисия и на Европейската централна банка — Извъндоговорна отговорност на Европейския съюз — Член 340, втора алинея ДФЕС — Условия — Задължение да се следи за съвместимостта на този меморандум за разбирателство с правото на Съюза.#Съединени дела C-8/15 P—C-10/15 P.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      20 септември 2016 година (
            *1
         )
      [Текст, поправен с определение от 20 декември 2017 г.]
      „Обжалване — Програма за подкрепа за стабилност на Република Кипър — Меморандум за разбирателство от 26 април 2013 г. относно специфичните условия на икономическата политика, сключен между Република Кипър и Европейския механизъм за стабилност — Функции на Европейската комисия и на Европейската централна банка — Извъндоговорна отговорност на Европейския съюз — Член 340, втора алинея ДФЕС — Условия — Задължение да се следи за съвместимостта на този меморандум за разбирателство с правото на Съюза“
      По съединени дела C‑8/15 P—C‑10/15 P
      с предмет три жалби на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадени на 9 януари 2015 г.,

         Ledra Advertising Ltd, установено в Никозия (Кипър) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou, с местожителство в Лимасол (Кипър) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou, с местожителство в Лимасол (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi, с местожителство в Лимасол (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou, с местожителство в Никозия (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou, с местожителство в Никозия (C‑10/15 P),
      за които се явяват A. Paschalides, dikigoros, A. Paschalidou, barrister, и A. Riza, QC, упълномощен от C. Paschalides, solicitor,
      жалбоподатели,
      като другите страни в производството са:

         Европейска комисия, за която се явяват J.‑P. Keppenne и M. Konstantinidis, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
      [Поправено с определение от 20 декември 2017 г.] Европейска централна банка (ЕЦБ), за която се явяват G. Várhelyi, K. Laurinavičius и O. Heinz, в качеството на представители, подпомагани от H.‑G. Kamann, Rechtsanwalt,
      ответници в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: K. Lenaerts, председател, A. Tizzano, заместник-председател, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, Aл. Арабаджиев (докладчик) и D. Šváby, председатели на състави, A. Rosas, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras и E. Regan, съдии,
      генерален адвокат: N. Wahl,
      секретар: I. Illéssy, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 2 февруари 2016 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 април 2016 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               С жалбите си Ledra Advertising Ltd (дело C‑8/15 P), г‑н Andreas Eleftheriou, г‑жа Eleni Eleftheriou и г‑жа Lilia Papachristofi (дело C‑9/15 P), както и г‑н Christos Theophilou и г‑жа Eleni Theophilou (дело C‑10/15 P) искат отмяна на определенията на Общия съд на Европейския съюз съответно от 10 ноември 2014 г., Ledra Advertising/Комисия и ЕЦБ (T‑289/13, EU:T:2014:981), от 10 ноември 2014 г., Eleftheriou и Papachristofi/Комисия и ЕЦБ (T‑291/13, непубликувано, EU:T:2014:978) и от 10 ноември 2014 г., Theophilou/Комисия и ЕЦБ (T‑293/13, непубликувано, EU:T:2014:979) (наричани по-нататък общо „обжалваните определения“), с които Общият съд обявява за отчасти недопустими и отчасти неоснователни исканията им, на първо място, за отмяна на точки 1.23—1.27 от Меморандума за разбирателство относно специфичните условия на икономическата политика, сключен между Република Кипър и Европейския механизъм за стабилност (ЕМС) на 26 април 2013 г. (наричан по-нататък „Меморандумът за разбирателство от 26 април 2013 г.“), и на второ място, за обезщетение за вредите, които жалбоподателите твърдят, че са претърпели поради включването в Меморандума за разбирателство на посочените точки и поради неизпълнение на задължението за контрол на Европейската комисия.

         Правна уредба

         Договор за ЕМС

               2

               На 2 февруари 2012 г. в Брюксел (Белгия) е сключен Договорът за създаване на Европейския механизъм за стабилност между Кралство Белгия, Федерална република Германия, Република Естония, Ирландия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Италианската република, Република Кипър, Великото херцогство Люксембург, Република Малта, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република, Република Словения, Словашката република и Република Финландия (наричан по-нататък „Договорът за ЕМС“). Договорът влиза в сила на 27 септември 2012 г.

               3

               Съображение 1 от Договора за ЕМС гласи:
               „На 17 декември 2010 г. Европейският съвет постигна съгласие, че е необходимо държавите членки от еврозоната да създадат постоянен механизъм за стабилност. Европейският механизъм за стабилност (ЕМС) ще поеме функциите, възложени понастоящем на Европейския инструмент за финансова стабилност (ЕИФС) и на Европейския механизъм за финансово стабилизиране (ЕМФС), като предоставя при необходимост финансова помощ на държави членки от еврозоната“.

               4

               Съгласно членове 1 и 2, както и член 32, параграф 2 от този договор договарящите се страни, а именно държавите членки, чиято парична единица е еврото, създават помежду си международна финансова институция, Европейски механизъм за стабилност (ЕМС), която е юридическо лице.

               5

               Член 4, параграфи 1 и 3 и параграф 4, първа алинея от Договора за ЕМС гласи:
               „1.   ЕМС има управителен съвет, изпълнителен съвет, както и изпълнителен директор и други служители при необходимост.
               […]
               3.   За приемането на решения по общо съгласие е необходимо единодушие на участващите в гласуването членове. Въздържането от гласуване не е пречка за приемане на решение по общо съгласие.
               4.   Чрез дерогация от параграф 3 може да се прилага процедура за спешно гласуване, когато Комисията и [Европейската централна банка (ЕЦБ)] смятат, че ако не се приеме спешно решение за предоставянето или прилагането на финансова помощ по смисъла на членове 13—18, това би застрашило икономическата и финансовата устойчивост на еврозоната. […]“.

               6

               Член 5, параграф 3 от Договора за ЕМС предвижда: „[ч]ленът на Европейската комисия, който отговаря за икономическите и паричните въпроси, председателят на [Европейската централна банка] и председателят на Еврогрупата (ако той самият не е председател или член на управителния съвет) могат да участват в заседанията на управителния съвет [на ЕМС] в качеството на наблюдатели“.

               7

               Член 6, параграф 2 от Договора за ЕМС гласи: „[ч]ленът на Европейската комисия, който отговаря за икономическите и паричните въпроси и председателят на ЕЦБ могат да определят по един наблюдател [в изпълнителния съвет на ЕМС]“.

               8

               В член 12 от Договора за ЕМС са установени принципите, които се прилагат по отношение на подкрепата за стабилност, като параграф 1 от него предвижда следното:
               „ЕМС може да предостави на свой член подкрепа за стабилност при строго обвързване с условия, съобразено с избрания инструмент за финансова помощ, ако това е абсолютно необходимо, за да се гарантира финансовата стабилност на еврозоната като цяло и на държавите членки в нея. Обвързването с условия може да бъде по-специално във формата на програма за макроикономическа адаптация или на задължение за по-нататъшно спазване на предварително установените условия за предоставянето на подкрепата“.

               9

               Процедурата по предоставяне на подкрепа за стабилност на член от ЕМС е описана в член 13 от Договора за ЕСМ, както следва:
               „1.   Член на ЕМС може да подаде искане за подкрепа за стабилност до председателя на управителния съвет. В искането се посочват инструмент(ите) за финансова помощ, който/които следва да бъдат предвидени. След получаването на искането председателят на управителния съвет възлага на Европейската комисия съвместно с ЕЦБ следните задачи:

                        a)

                        извършването на оценка за наличието на риск за финансовата стабилност на еврозоната като цяло или на държавите членки в нея, освен ако ЕЦБ вече е направила анализ по член 18, параграф 2;

                        б)

                        извършването на оценка на устойчивостта на обслужването на държавния дълг. Когато е целесъобразно и възможно, се очаква оценката да се извърши в сътрудничество с [Международния валутен фонд (МВФ)];

                        в)

                        извършването на оценка на действителните или евентуални потребности от финансиране на съответния член на ЕМС.

                  2.   Въз основа на искането от съответния член на ЕМС и на оценката по параграф 1 управителният съвет може да реши да предостави, по принцип, подкрепа за стабилност на съответния член на ЕМС под формата на инструмент за финансова помощ.
               3.   В случай че приеме решение по параграф 2, управителният съвет възлага на Европейската комисия, съвместно с ЕЦБ, и когато е възможно, заедно с МВФ, да договори със съответния член на ЕМС меморандум за разбирателство, в който се уреждат подробно условията, с които е обвързан инструментът за финансова помощ. Съдържанието на меморандума за разбирателство е съобразено със сериозността на слабостите, които следва да бъдат преодолени, и избрания инструмент за финансова помощ. Същевременно изпълнителният директор на ЕМС изготвя предложение за споразумение относно инструмента за финансова помощ, в което се уреждат редът и условията за финансиране на помощта и изборът на инструменти и което се приема от управителния съвет.
               Меморандумът за разбирателство трябва да бъде в пълно съответствие с мерките за координиране на икономическите политики, предвидени в [Договора за функционирането на ЕС], по-специално с всеки акт на правото на Европейския съюз, в това число всяко становище, предупреждение, препоръка или решение, чийто адресат е съответният член на ЕМС.
               4.   Европейската комисия подписва меморандума за разбирателство от името на ЕМС, когато той е в съответствие с условията по параграф 3 и е бил одобрен от управителния съвет.
               5.   Изпълнителният съвет одобрява споразумението относно инструмента за финансова помощ, уреждащ подробно финансовите аспекти на подкрепата за стабилност, която следва да се предостави, както и, ако е приложимо, изплащането на първия транш от помощта.
               […]
               7.   На Европейската комисия, съвместно с ЕЦБ, и когато е възможно, заедно с МВФ, се възлага задачата да следи за спазването на условията, с които е обвързан инструментът за финансова помощ“.

         Меморандум за разбирателство от 26 април 2013 г.

               10

               Под заглавие „Преструктуриране и оздравяване на Cyprus Popular Bank и Bank of Cyprus“ точки 1.23—1.27 от Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. (наричани по-нататък „спорните точки“) гласят следното:

                        „1.23.

                        Вече споменатата проверка на финансовата и счетоводната стойност показва, че двете най-големи банки на Кипър са неплатежоспособни. За да уреди това положение, правителството привежда в действие широкообхватен план за оздравяване и преструктуриране. С цел избягване на натрупването на бъдещи неравновесия и възстановяване на жизнеспособността на сектора, запазвайки същевременно конкуренцията, се приема стратегия от четири части, която не е свързана с използване на паричните средства на данъкоплатците.

                        1.24.

                        Първо, всички свързани с Гърция активи (включително кредитите в областта на морския транспорт) и пасиви, оценени съответно на 16,4 и на 15 милиарда евро при неблагоприятния сценарий, са прехвърлени. Гръцките активи и пасиви са придобити от Piraeus Bank, чието преструктуриране ще бъде поето от гръцките власти. Прехвърлянето се осъществява въз основа на споразумение, подписано на 26 март 2013 г. При счетоводна стойност на активите в размер на 19,2 милиарда евро това прехвърляне позволява значително да се намалят взаимните експозиции между Гърция и Кипър.

                        1.25.

                        Що се отнася до клона на [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd (наричана по-нататък „Cyprus Popular Bank“)] в Обединеното кралство, всички депозити са прехвърлени на британското дъщерно дружество на [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (наричана по-нататък „Bank of Cyprus“)]. Свързаните активи са включени в Bank of Cyprus.

                        1.26.

                        Второ, посредством процедура по закупуване на активи и поемане на задължения Bank of Cyprus получава кипърските активи на Cyprus Popular Bank на справедлива стойност, както и нейните гарантирани депозити и експозицията ѝ към спешна помощ за осигуряване на ликвидност на номинална стойност. Негарантираните депозити на Cyprus Popular Bank се запазват в предходния субект. Целта е стойността на прехвърлените активи да бъде по-висока от тази на прехвърлените пасиви, така че разликата, съответстваща на рекапитализацията на Bank of Cyprus от Cyprus Popular Bank, да е в размер на 9 % от прехвърлените рисково претеглени активи. Bank of Cyprus се рекапитализира, така че в края на програмата да се постигне съотношение на базовия собствен капитал от първи ред (core tier one ratio) от 9 % при неблагоприятен резултат от стрес теста, което би трябвало да спомогне за възстановяване на доверието и за нормализиране на условията на финансиране. Превръщането на 37,5 % от негарантираните депозити в Bank of Cyprus в акции от клас А, даващи пълно право на глас и право на дивидент, покрива най-голямата част от нуждите от капитал при допълнителен принос със собствен капитал от страна на предходния субект Cyprus Popular Bank. Част от останалите негарантирани депозити на Bank of Cyprus ще бъде временно замразена.

                        1.27.

                        Трето, за да се гарантира постигането на целите на капитализацията, до края на юни 2013 г. ще се извърши по-подробна и актуализирана независима оценка на активите на Bank of Cyprus и Cyprus Popular Bank в съответствие с изискванията по рамката за възстановяване и оздравяване на банките. В това отношение общите условия за извършване на независимата оценка ще бъдат договорени най-късно до средата на април 2013 г. след съгласуване с Европейската комисия, ЕЦБ и МВФ. След тази оценка, ако е необходимо, ще се пристъпи към допълнително превръщане на негарантирани депозити в акции от клас А, за да се гарантира, че в края на програмата ще може да бъде постигната целта за съотношение на базовия собствен капитал от първи ред от 9 % в условията на криза. Ако Bank of Cyprus се окаже свръхкапитализирана предвид тази цел, ще се пристъпи към обратно изкупуване на акции, за да бъдат върнати на вложителите средствата, съответстващи на свръхкапитализацията“.

         Национално право

               11

               По силата на точка 3 (1) и точка 5 (1) от Закона за оздравяването на кредитни и други институции от 22 март 2013 г. (O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos; EE, приложение I (I), № 4379, 22.3.2013 г., наричан по-нататък „Законът от 22 март 2013 г.“) Kentriki Trapeza tis Kyprou (Централна банка на Кипър, наричана по-нататък „ЦБК“) е натоварена, заедно с Ypourgeio Oikonomikon (Министерство на финансите), с оздравяването на посочените в този закон институции. За тази цел точка 12 (1) от Закона от 22 март 2013 г. предвижда, от една страна, че ЦБК може да преструктурира с декрет пасивите и задълженията на институция, спрямо която се прилага оздравителна процедура, включително чрез намаляване, изменение, разсрочване или новиране на първоначалния или остатъчния размер на всякакви съществуващи или бъдещи вземания към тази институция или чрез превръщане на дългови ценни книжа в собствен капитал. От друга страна, тази точка предвижда, че „гарантираните депозити“ по смисъла на точка 2, пета алинея от Закона от 22 март 2013 г. са изключени от тези мерки. Между страните не се спори, че става въпрос за депозитите до 100000 EUR, включително.

               12

               Декретът от 2013 г. относно оздравяването на Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd със собствени средства, подзаконов административен акт № 103 (to peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No 103; EE, приложение III(I), № 4645, 29.3.2013 г., стр. 769, наричан по-нататък „Декрет № 103“) предвижда рекапитализация на Bank of Cyprus за сметка по-специално на вложителите с негарантирани депозити, на акционерите и на облигационерите, за да може банката да продължи да извършва банкови услуги. Така негарантираните депозити се конвертират в акции на Bank of Cyprus (37,5 % от всеки негарантиран депозит), в инструменти, които Bank of Cyprus може да конвертира в акции или в депозити (22,5 % от всеки негарантиран депозит), и в инструменти, които ЦБК може да конвертира в депозити (40 % от всеки негарантиран депозит). Съгласно точка 10 от декрет № 103 същият влиза в сила в 6 часа на 29 март 2013 г.

               13

               Точка 2 във връзка с точка 5 от Декрета от 2013 г. относно продажбата на определени дейности на Cyprus Popular Bank Public Co Ltd, подзаконов административен акт № 104 (to Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No 104; EE, приложение III(I), № 4645, 29.3.2013 г., стр. 781, наричан по-нататък „Декрет № 104“) предвижда за 6 ч. и 10 мин. на 29 март 2013 г. прехвърлянето на някои активи и пасиви от Cyprus Popular Bank към Bank of Cyprus, включително депозитите до 100000 EUR. Депозитите над 100000 EUR са оставени в Cyprus Popular Bank в очакване на ликвидацията ѝ.

         Обстоятелства, предхождащи споровете

               14

               През първите няколко месеца на 2012 г. някои банки със седалище в Кипър, включително Cyprus Popular Bank и Bank of Cyprus, изпитват финансови затруднения. Тогава Република Кипър преценява, че е необходимо да бъдат рекапитализирани, и във връзка с това отправя искане до председателя на Еврогрупата за финансова помощ от ЕИФС или от ЕМС.

               15

               С декларация от 27 юни 2012 г. Еврогрупата посочва, че исканата финансова помощ ще бъде предоставена или от ЕИФС, или от ЕМС в рамките на програма за макроикономическа адаптация, която следва да бъде конкретизирана в меморандум за разбирателство, преговорите по който ще се водят, от една страна, от Комисията заедно с ЕЦБ и МВФ и от друга страна, от кипърските власти.

               16

               През март 2013 г. Република Кипър и другите държави членки, чиято парична единица е еврото, постигат политическо споразумение по проекта на меморандум за разбирателство. С декларация от 16 март 2013 г. Еврогрупата приветства това споразумение, като посочва някои от предвидените мерки за адаптация, сред които въвеждането на данък върху банковите депозити. Еврогрупата изтъква, че в този контекст приема по принцип за обосновано отпускането на финансова помощ, която да осигури финансовата стабилност на Кипър и на еврозоната, и приканва заинтересованите страни да ускорят водените преговори.

               17

               На 18 март 2013 г. Република Кипър разпорежда затваряне на банките на 19 и 20 март 2013 г. Кипърските власти решават банките да останат затворени до 28 март 2013 г., за да се избегне масово теглене на депозити от гишетата.

               18

               На 19 март 2013 г. кипърският парламент отхвърля законопроекта на кипърското правителство за въвеждане на данък върху всички банкови депозити в Кипър. Този парламент приема Закона от 22 март 2013 г.

               19

               В декларация от 25 март 2013 г. Еврогрупата посочва, че е постигнато споразумение с кипърските власти по съществените елементи на бъдещата програма за макроикономическа адаптация, което се подкрепя от всички държави членки, чиято парична единица е еврото, както и от Комисията, ЕЦБ и МВФ. Освен това Еврогрупата приветства плановете за преструктуриране на финансовия сектор, посочени в приложението към тази декларация.

               20

               На 25 март 2013 г., управителят на ЦБК прилага оздравителни мерки спрямо Bank of Cyprus и Cyprus Popular Bank. За тази цел на 29 март 2013 г. на основание на Закона от 22 март 2013 г. са обнародвани декрети № 103 и № 104.

               21

               Към момента на влизане в сила на тези декрети жалбоподателите притежават депозити в Bank of Cyprus и в Cyprus Popular Bank. Прилагането на предвидените в посочените декрети мерки предизвиква съществено намаление на стойността на тези депозити, чийто точен размер е посочен от жалбоподателите.

               22

               На заседанието си от 24 април 2013 г. управителният съвет на ЕМС:

                        –

                        решава да предостави подкрепа за стабилност на Република Кипър под формата на инструмент за финансова помощ в съответствие с предложението на изпълнителния директор на ЕМС,

                        –

                        одобрява проекта на меморандум за разбирателство, договорен между Комисията, в сътрудничество с ЕЦБ и МВФ, и Република Кипър,

                        –

                        възлага на Комисията да подпише меморандума от името на ЕМС.

               23

               Меморандумът за разбирателство от 26 април 2013 г. е подписан от министъра на финансите на Република Кипър, от управителя на ЦБК и от г‑н O. Rehn, заместник-председател на Комисията, от името на ЕМС.

               24

               На 8 май 2013 г. изпълнителният съвет на ЕМС одобрява споразумението относно инструмента за финансова помощ, както и предложение относно реда и условията за изплащане на първия транш от помощта за Република Кипър. Този транш е разделен на две плащания, извършени съответно на 13 май 2013 г. (2 милиарда евро) и на 26 юни 2013 г. (1 милиард евро). Вторият транш на помощта в размер на 1,5 милиарда евро е изплатен на 27 септември 2013 г.

         Производството пред Общия съд и обжалваните определения

               25

               На 24 май 2014 г. жалбоподателите подават три жалби в секретариата на Общия съд, с които искат:

                        –

                        да се осъдят Комисията и ЕЦБ да им изплатят обезщетение, равно на намалението на стойността на депозитите им,

                        –

                        „освен това и/или при условията на евентуалност“ да се отменят спорните точки, и

                        –

                        спешно да се разгледа жалбата и в очакване на това разглеждане да се приемат „необходимите временни мерки в съответствие с член [279 ДФЕС], за да се запази [тяхното] положение […], без обаче да засегне предоставената на [Република Кипър] подкрепа за стабилност“.

               26

               С отделни актове, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 24 септември и 1 октомври 2013 г., Комисията и ЕЦБ правят възражения за недопустимост на основание член 114 от Процедурния правилник на Общия съд.

               27

               С обжалваните определения Общият съд отхвърля жалбите изцяло като отчасти недопустима и отчасти явно лишена от всякакво правно основание.

         Искания на страните

               28

               Жалбоподателите искат от Съда:

                        –

                        да отмени обжалваните определения, в частта им относно първите две искания в първоинстанционното производство, а именно искането за обезщетение и/или искането за отмяна на спорните точки, и

                        –

                        да върне делата на Общия съд.

               29

               Комисията и ЕЦБ искат от Съда:

                        –

                        да отхвърли жалбите, и

                        –

                        да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

               30

               С решение на председателя на Съда от 21 август 2015 г. дела C‑8/15 P—C‑10/15 P са съединени за целите на устната фаза на производството и на решението.

         По жалбите

               31

               В подкрепа на жалбите си жалбоподателите изтъкват едно основание, изведено от грешки, допуснати от Общия съд при преценката на условията за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза.

               32

               Комисията и ЕЦБ искат жалбите да бъдат обявени за недопустими и добавят, че във всички случаи основанието, изтъкнато в подкрепа на жалбите, трябва да се отхвърли по същество.

         По допустимостта

               33

               Комисията и ЕЦБ повдигат възражение за недопустимост на жалбите, с мотива че по същество жалбоподателите само възпроизвеждат основанията и доводите, които вече са изложили пред Общия съд, и че оспорват фактическите преценки на Общия съд относно различните представени доказателства.

               34

               В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването се ограничава само до правни въпроси и то трябва да се основава на липса на компетентност на Общия съд, на нарушение на процесуални правила в производството пред него, което накърнява интересите на жалбоподателя, или на нарушение на правото на Съюза от страна на Общия съд (вж. по-специално решение от 4 септември 2014 г., Испания/Комисия, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, т. 42 и цитираната съдебна практика).

               35

               Освен това от член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда, както и от член 168, параграф 1, буква г) и член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва да посочва точно пороците на съдебното решение, чиято отмяна се иска, както и конкретните правни доводи, с които се подкрепя това искане (вж. по-специално решения от 4 юли 2000 г., Bergaderm и Съвет/Комисия, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, т. 34 и от 4 септември 2014 г., Испания/Комисия, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, т. 43).

               36

               Член 169, параграф 2 от този правилник изисква по-специално изтъкнатите основания и доводи да указват ясно оспорените части от мотивите на съдебния акт на Общия съд.

               37

               Така, жалба, която само повтаря или възпроизвежда буквално вече изложени пред Общия съд основания и доводи, в това число и основаните на изрично отхвърлени от тази юрисдикция фактически обстоятелства, не отговаря на произтичащите от тези разпоредби изисквания за мотивиране. В действителност подобна жалба представлява обикновено искане за преразглеждане на подадената пред Общия съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (вж. решение от 4 септември 2014 г., Испания/Комисия, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, т. 44 и цитираната съдебна практика).

               38

               Все пак, след като един от жалбоподателите оспорва тълкуването или прилагането на правото на Съюза от Общия съд, правните въпроси, разгледани в първата инстанция, могат отново да бъдат разисквани в рамките на обжалването. Всъщност, ако жалбоподателят не би могъл да основе жалбата си пред Съда на вече изложени пред Общия съд основания и доводи, производството по жалбата отчасти би се обезсмислило (вж. решение от 4 септември 2014 г., Испания/Комисия, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, т. 45 и цитираната съдебна практика).

               39

               В случая, с повдигнатото основание жалбоподателите целят да докажат, че обжалваните определения страдат от липса или непълнота на мотивите, и да поставят под съмнение отговора, който Общият съд дава изрично на правните въпроси, които подлежат на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване.

               40

               Освен това, макар да е вярно, че доводите на жалбоподателите в жалбите им нямат ясна структура, все пак трябва да се констатира, че в съответствие с член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда в жалбите са указани оспорените части от мотивите на обжалваните определения, както и правните доводи, които позволяват на Съда да упражни контрол за законосъобразност.

               41

               От това следва, че жалбите са допустими.

         По съществото на спора

         Доводи на жалбоподателите

               42

               Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 45 от обжалваните определения се е ограничил до това да приеме, че възложените на Комисията и на ЕЦБ функции не включват правомощието те сами да приемат решения. По този начин, пренебрегвайки обстоятелството, че Комисията е подписала Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г., въпреки че съдържа незаконно условие, Общият съд нарушил член 13, параграф 4 от Договора за ЕМС. Така истинските отговорници за оздравяването със собствени средства на засегнатите кипърски банки били Комисията и ЕЦБ.

               43

               В това отношение жалбоподателите посочват, че са поддържали пред Общия съд, че действителната причина за намаляване на стойността на техните депозити са условията, с които е обвързан предоставеният на Република Кипър инструмент за финансова помощ, и начинът, по който Комисията и ЕЦБ са поставили тези условия. Всъщност тази държава членка била принудена от Комисията и от ЕЦБ да приеме декрети № 103 и № 104 под егидата на длъжностни лица на тези институции, които са предприели спешни действия в тази насока. В това отношение жалбоподателите уточняват, че Република Кипър е отправила искане за инструмент за финансова помощ, за да рекапитализира Cyprus Popular Bank и Bank of Cyprus, а не за да ги оздрави чрез преждевременното използване на инструмента оздравяване със собствени средства. Жалбоподателите считат, че въпреки това първоначалната позиция на Комисията и на ЕЦБ е била, че този инструмент трябва да се използва.

               44

               Жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е отговорил на доводите им за доказване на решаващата роля на посочените институции за приемането на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. и вследствие на това за нанасянето на финансови загуби, свързани с рекапитализацията на Bank of Cyprus и оздравяването на Cyprus Popular Bank.

               45

               Жалбоподателите изтъкват също, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при анализа на довода им, че Комисията не е следила за съответствието на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. с правото на Съюза.

               46

               Така, жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е отчел надлежно твърдяното бездействие на Комисията, въпреки че според точка 164 от решението от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) задачите, възложени на Комисията с Договора за ЕМС, ѝ позволяват, както е предвидено в член 13, параграфи 3 е 4 от този договор, да следи за съответствието с правото на Съюза на сключените от ЕМС меморандуми за разбирателство, и че според точка 174 от същото решение, по силата на член 13, параграф 3 от този договор меморандумът за разбирателство, договорен с поискалата подкрепа за стабилност държава членка, трябва да е в пълно съответствие с правото на Съюза. Така Съдът бил приел, че условията, с които е обвързан инструментът за финансова помощ, трябва да съответстват на правото на Съюза.

               47

               Прилагането на мярка за оздравяване със собствени средства, като предвидената в спорните точки, обаче представлявала явно нарушение на правото на собственост, което противоречи на член 17, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на член 1 от допълнителния протокол № 1 към Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.

               48

               Комисията и ЕЦБ оспорват основателността на посочените от жалбоподателите доводи.

         Съображения на Съда

               49

               С това основание жалбоподателите оспорват преценката на Общия съд относно ролята на Комисията и ЕЦБ за приеманото на Меморандума за разбирателство 26 април 2013 г. Те изтъкват по-специално, че тези институции са действителните автори на оздравяването със собствени средства, извършено в Кипър, и че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката на довода им, че Комисията не е следила за съответствието на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. с правото на Съюза.

               50

               Това основание се отнася, от една страна, до точки 44—47 от обжалваните определения, в които Общият съд посочва, че Комисията и ЕЦБ не са в основата на приемането на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. и поради това приема, че не е компетентен да се поизнесе по исковете за обезщетение, тъй като те се основават на незаконосъобразността на спорните точки. От друга страна, основанието се отнася до точки 48—54 от обжалваните определения, в които Общият съд по същество приема, че жалбоподателите не са доказали, че вредите, които считат, че са претърпели, са причинени от нарушението от Комисията на твърдяното задължение за гарантиране на съвместимостта на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. с правото на Съюза.

               51

               В точка 44 от обжалваните определения Общият съд посочва, че въпросният Меморандум за разбирателство е приет съвместно от ЕМС и Република Кипър и че както следва от член 13, параграф 4 от Договора за ЕМС, Комисията е подписала този меморандум за разбирателство единствено от името на ЕМС. По-нататък, като се основава на точка 161 от решението от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), в точка 45 от посечените определения Общият съд припомня, че макар Договорът за ЕМС да възлага на Комисията и на ЕЦБ някои задачи, свързани с изпълнението на целите по този договор, от една страна, функциите, предоставени на Комисията и на ЕЦБ в рамките на Договора за ЕМС, не включват правомощието те сами да приемат решения и от друга страна, дейностите, извършвани от двете институции в рамките на същия договор, обвързват само ЕМС.

               52

               В това отношение трябва да се припомни, че както следва от декларацията на Еврогрупата от 27 юни 2012 г., Комисията и ЕЦБ са натоварени да договорят с кипърските власти програма за макроикономическа адаптация, която следва да бъде конкретизирана в меморандум за разбирателство. По-специално участвайки в преговорите с кипърските власти с предоставянето на техническите си експертни познания, с даването на съвети и със задаването на насоки, Комисията и ЕЦБ са действали в пределите на предоставените им с член 13, параграф 3 от Договора за ЕМС компетенции. Участие на Комисията и на ЕЦБ, като предвиденото в тази разпоредба, в процедурата, довела до подписване на Меморандума за разбирателство от 26 април 2003 г., обаче не позволява квалифицирането на последния като акт, който може да им бъде вменен.

               53

               Всъщност, както посочва Съдът в точка 161 от решението от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), независимо от своята важност, функциите, предоставени на Комисията и на ЕЦБ в рамките на Договора за ЕМС, не включват правомощието те сами да приемат решения. От друга страна, дейностите, извършвани от двете институции в рамките на същия договор, обвързват само ЕМС.

               54

               Освен това, както посочва генералният адвокат в точка 53 от заключението си, обстоятелството, че една или повече институции на Съюза могат да играят определена роля в правната рамка на ЕМС, не променя естеството на актовете на ЕМС, които не попадат в правния ред на Съюза.

               55

               Макар обаче да е възможно подобна констатация да се отрази на условията за допустимост на жалба за отмяна, която може да бъде подадена на основание член 263 ДФЕС, тя не е пречка в рамките на иск за обезщетение на основание член 268 и член 340, втора и трета алинея ДФЕС на Комисията и на ЕЦБ да се противопостави неправомерно поведение, което евентуално да е свързано с приемането на меморандум за разбирателство от името на ЕМС.

               56

               В това отношение трябва да се припомни, че задачите, възложени на Комисията и на ЕЦБ в рамките на Договора за ЕМС, не изменят естеството на правомощията, предоставени на тези институции с Договора за ЕС и с Договора за функционирането на ЕС (решение от 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 162).

               57

               Що се отнася по-специално до Комисията, от член 17, параграф 1 ДЕС следва, че тя „допринася за общия интерес на Съюза“ и „съблюдава прилагането на правото на Съюза“ (решение от 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 163).

               58

               Освен това задачите, възложени на Комисията с Договора за ЕМС, ѝ предоставят възможност, в съответствие с предвиденото в член 13, параграфи 3 и 4 от него, да следи за съответствието с правото на Съюза на сключените от ЕМС меморандуми за разбирателство (вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2012 г., Pringle, C 370/12, EU:C:2012:756, т. 164).

               59

               Следователно, както признава самата Комисия в отговор на въпрос, поставен по време на съдебното заседание, в рамките на Договора за ЕМС тази институция запазва ролята си на пазител на договорите, както следва от член 17, параграф 1 ДЕС, поради което тя трябва да се въздържа от подписване на меморандум за разбирателство, относно чиято съвместимост с правото на Съюза изпитва съмнения.

               60

               От това следва, че Общият съд е допуснал грешка при тълкуването и прилагането на член 268 и член 340, втора и трета алинея ДФЕС, като е приел в точки 46 и 47 от обжалваните определения, че не е компетентен да разгледа иск за обезщетение, основан на незаконосъобразността на спорни точки, единствено въз основа на констатацията, че приемането на тези точки не може формално да бъде вменено нито на Комисията, нито на ЕЦБ.

               61

               Следователно жалбите трябва да се уважат и да се отменят обжалваните определения.

         По жалбите пред Общия съд

               62

               Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз в случай на отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това. Настоящият случай е такъв.

               63

               Всъщност Съдът може да се произнесе по искане на жалбоподателите на основание член 268 и член 340, втора и трета алинея ДФЕС за обезщетение за вредите, които твърдят, че са претърпели, от една страна, в резултат на включването от Комисията и ЕЦБ на спорните точки в Меморандума за разбирателство от 26 април 213 г. и от друга страна, в резултат на бездействието на Комисията в нарушение на задължението да следи при приемането на този меморандум за разбирателство за съответствието на последния с правото на Съюза.

               64

               В това отношение трябва да се припомни, че съгласно установената съдебна практика Съюзът носи извъндоговорна отговорност по смисъла на член 340, втора алинея ДФЕС при наличието на съвкупност от условия, а именно противоправно поведение на институция на Съюза, наличие на вреда и причинно-следствена връзка между поведението на институцията и твърдяната вреда (решение от 14 октомври 2014 г., Giordano/Комисия, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, т. 35 и цитираната съдебна практика).

               65

               Що се отнася до първото условие, Съдът вече многократно е уточнявал, че трябва да се установи достатъчно съществено нарушение на правна норма, която цели да предостави права на частноправните субекти (вж. по-специално решения от 4 юли 2000 г., Bergaderm и Goupil/Комисия, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, т. 42 и от 10 юли 2014 г., Nikolaou/Сметна палата, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, т. 53).

               66

               В случая правната норма, която според жалбоподателите не е била спазена от Комисията при приемането на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г., е член 17, параграф 1 от Хартата. Тази разпоредба, съгласно която всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, представлява правна норма, която има за цел да предостави права на частноправните субекти.

               67

               От друга страна, трябва да се подчертае, че макар, разбира се, държавите членки да не прилагат правото на Съюза в контекста на Договора за ЕМС, така че Хартата не се отнася до тях в този контекст (вж. в този смисъл решение 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 178—181), Хартата все пак се отнася до институциите на Съюза, включително когато те действат извън правната рамка на Съюза, както посочва генералният адвокат в точка 85 от заключението си. Впрочем при приемането на меморандум за разбирателство, като този от 26 април 2013 г., Комисията е длъжна — по силата на член 17, параграф 1 ДЕС, който ѝ възлага общата мисия да съблюдава прилагането на правото на Съюза, както и по силата на член 13, параграфи 3 и 4 от Договора за ЕМС, който я задължава да следи за съвместимостта с правото на Съюза на сключените от ЕМС меморандуми за разбирателство (вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2012 г., Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 163 и 164) — да осигури съответствието на подобен меморандум с основните права, гарантирани от Хартата.

               68

               Следователно трябва да се разгледа въпросът дали при приемането на Меморандума за разбирателство от 26 април 2013 г. Комисията е допринесла за извършването на достатъчно съществено нарушение на правото на собственост на жалбоподателите по смисъла на член 17, първа алинея от Хартата.

               69

               В това отношение трябва да се припомни, че правото на собственост, гарантирано от тази разпоредба на Хартата, не е абсолютно и че упражняването му може да се ограничава, когато това е обосновано с преследваните от Съюза цели от общ интерес (вж. решения от 16 ноември 2011 г., Bank Melli Iran/Съвет, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, т. 113 и от 12 май 2016 г., Bank of Industry and Mine/Съвет, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, т. 55).

               70

               Следователно, както следва от член 52, параграф 1 от Хартата, упражняването на правото на собственост може да бъде предмет на определени ограничения, при условие че тези ограничения действително отговарят на преследваните цели от общ интерес и не представляват с оглед на преследваната цел непропорционална и нетърпима намеса, която би могла да накърни самата същност на гарантираните права (вж. в този смисъл решения от 16 ноември 2011 г., Bank Melli Iran/Съвет, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, т. 114 и от 12 май 2016 г., Bank of Industry and Mine/Съвет, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, т. 56).

               71

               В това отношение трябва да се посочи, че както следва от член 12 от Договора за ЕМС, приемането на меморандум за разбирателство като този, който е резултат от преговорите между кипърските власти и Комисията, отговаря на преследвана от Съюза цел от общ интерес, а именно да се гарантира стабилността на банковата система в еврозоната като цяло.

               72

               Всъщност финансовите услуги играят централна роля в икономиката на Съюза. Банките и другите кредитни институции са основен източник на финансови средства за предприятията, извършващи дейност на различните пазари. Освен това банките често са тясно взаимосвързани и много от тях осъществяват дейност на международно равнище. По тази причина има опасност неплатежоспособността на една или повече банки да се разпространи бързо към други банки в съответната държава членка или в други държави членки. Това на свой ред създава опасност от съпътстващо отрицателно въздействие върху други сектори на икономиката (решение от 19 юли 2016 г., Kotnik и др., C‑526/14, EU:C:2016:570, т. 50).

               73

               В случая мерките, посочени в спорните точки, предвиждат по-специално получаването от Bank of Cyprus на гарантираните от Cyprus Popular Bank депозити, превръщането на 37,5 % от негарантираните депозити в Bank of Cyprus в акции с пълно право на глас и с право на дивидент, както и временното замразяване на останалата част от тези негарантирани депозити, с уточнението, че ако Bank of Cyprus се окаже свръхкапитализирана, предвид целта за съотношение на базовия собствен капитал от първи ред от 9 % в условията на криза, ще се пристъпи към обратно изкупуване на акции, за да се върнат на притежателите на негарантирани депозити средствата, съответстващи на свръхкапитализацията.

               74

               С оглед на целта да се гарантира стабилността на банковата система в еврозоната и на непосредствения риск от финансови загуби, на който биха били изложени вложителите в двете засегнати банки в случай на изпадане на последните в несъстоятелност, тези мерки не представляват непропорционална и нетърпима намеса, която би могла да накърни самата същност на правото на собственост на жалбоподателите. Следователно не може да се счете, че тези мерки представляват необосновани ограничения на това право (вж. по аналогия решение от 10 юли 2003 г., Booker Aquaculture и Hydro Seafood, C‑20/00 и C‑64/00, EU:C:2003:397, т. 79—86).

               75

               Предвид тези обстоятелства не може да се счете, че като е допуснала приемането на спорните точки, Комисията е допринесла за нарушаването на гарантираното с член 17, параграф 1 от Хартата право на собственост на жалбоподателите.

               76

               От това следва, че в случая не е налице първото условие за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза, така че исканията за обезщетение на жалбоподателите трябва да се отхвърлят като лишени от правно основание.

         По съдебните разноски

               77

               Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 2 от този правилник, приложим по силата на член 184, параграф 1 от него към производството по обжалване на съдебни актове на Общия съд, когато има няколко загубили делото страни, Съдът взема решение по разпределянето на съдебните разноски.

               78

               Тъй като жалбите са уважени, но исковете за отхвърлени, Ledra Advertising, г‑н M. Eleftheriou, г‑жа Eleftheriou, г‑жа Papachristofi, г‑н Theophilou и г‑жа Theophilou, както и Комисията и ЕЦБ понасят направените от тях съдебни разноски.

               По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

                           1)

                           Отменя определения на Общия съд на Европейския съюз от 10 ноември 2014 г., Ledra Advertising/Комисия и ЕЦБ (T‑289/13, EU:T:2014:981), от 10 ноември 2014 г., Eleftheriou и Papachristofi/Комисия и ЕЦБ (T‑291/13, непубликувано, EU:T:2014:978) и от 10 ноември 2014 г., Theophilou/Комисия и ЕЦБ (T‑293/13, непубликувано, EU:T:2014:979).

                           2)

                           Отхвърля исковете, предявени пред Общия съд по дела T‑289/13, T‑291/13 и T‑293/13.

                           3)

                           Ledra Advertising Ltd, г‑н Andreas Eleftheriou, г‑жа Eleni Eleftheriou, г‑жа Lilia Papachristofi, г‑н Christos Theophilou г‑жа Eleni Theophilou, Европейската комисия и Европейската централна банка (ЕЦБ) понасят направените от тях съдебни разноски както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


Решение на Съда от 8 април 1976 г. # Merkur-Außenhandel GmbH срещу Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht Hamburg - Германия. # Дело 106-75.


Решение на Съда от 27 февруари 1985 г. # Италианска република срещу Комисия на Европейските общности. # Клиринг на годишни счетоводни сметки . # Дело 55/83.


Решение на Съда (шести състав) от 21 октомври 1999 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 94/45/ЕО. # Дело C-430/98.


Решение на Съда от 23 март 1982 г. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH срещу Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG и Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Искане за преюдициално заключение: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Германия. # Дело 102/81.