Решение на Съда (пети състав) от 5 декември 1996 г. # John Reisdorf срещу Finanzamt Köln-West. # Искане за преюдициално заключение: Bundesfinanzhof - Германия. # Данък върху добавената стойност. # Дело C-85/95.


Решение на Съда от 11 юли 1985 г. # Комисия на Европейските общности срещу Федерална република Германия. # ДДС. # Дело 107/84.


Решение на Съда от 17 ноември 1993 г. # Комисия на Европейските общности срещу Френска република. # Данък върху добавената стойност - Шеста директива. # Дело C-68/92.


Решение на Съда (втори състав) от 14 юли 1977 г. # Jean-Jacques Geist срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 61-76.


Решение на Съда (първи състав) от 23 януари 1975 г. # Raphael de Dapper срещу Европейски парламент. # Дело 29-74.


Решение на Съда от 26 юни 1979 г. # Pigs and Bacon Commission срещу Mc Carren and Company Limited. # Искане за преюдициално заключение: High Court - Ирландия. # Дело 177/78.


title: Решение на Съда (шести състав) от 16 юни 2016 г.#EURO 2004. Hungary Kft. срещу Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Преюдициално запитване — Митнически съюз — Обща митническа тарифа — Митническа стойност — Определяне на митническата стойност — Договорна стойност — Действително платена цена — Съмнения, основани на истинността на декларираната цена — Декларирана цена, която е по-ниска от цената, която се заплаща при други сделки във връзка със сходни стоки.#Дело C-291/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
      16 юни 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Митнически съюз — Обща митническа тарифа — Митническа стойност — Определяне на митническата стойност — Договорна стойност — Действително платена цена — Съмнения, основани на истинността на декларираната цена — Декларирана цена, която е по-ниска от цената, която се заплаща при други сделки във връзка със сходни стоки“
      По дело C‑291/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Административен и трудов съд Залаегерсег, Унгария), с акт от 21 май 2015 г., постъпил в Съда на 15 юни 2015 г., в рамките на производство по дело

         EURO 2004 Hungary Kft.

      срещу

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

      СЪДЪТ (шести състав),
      състоящ се от: Aл. Арабаджиев, председател на състава, S. Rodin и E. Regan (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: J. Kokott,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за унгарското правителство, от M. Z. Fehér и G. Koós, в качеството на представители,

               —

               за испанското правителство, от A. Gavela Llopis, в качеството на представител,

               —

               за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,

               —

               за португалското правителство, от L. Inez Fernandes, N. Vitorino и M. Rebelo, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от L. Havas и L. Grønfeldt, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 181а от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 3254/94 на Комисията от 19 декември 1994 г. (ОВ L 346, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 6, стр. 233, наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между EURO 2004 Hungary Kft. и Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (Генерална митническа и данъчна дирекция за регион Западна Трансдунавия към Национална данъчна и митническа администрация, Унгария, наричана по-нататък „регионален митнически орган“) по повод на жалба за отмяна на решение, с което се установява нова митническа стойност на внесените от дружеството стоки и му се определят допълнителни задължения за мито и за данък върху добавената стойност (ДДС).

         Правна уредба

         Митническият кодекс

               3

               Съгласно член 29, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 82/97 на Европейския парламент и на Съвета от 19 декември 1996 г. (ОВ L 17, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 9, стр. 250) (наричан по-нататък „Митническият кодекс“):
               „Митническата стойност на внасяни стоки е договорната им стойност, а именно, платената действително или подлежаща на плащане цена на стоките при продажбата им за износ с местоназначение в митническата територия на Общността, коригирана, при необходимост, в съответствие с разпоредбите на членове 32 и 33, при условие че:

                        a)

                        не съществуват ограничения относно правото на разпореждане или на ползване на стоките от купувача, различни от ограниченията, които:

                                 —

                                 са наложени или изисквани по силата на закон или от публичните органи в Общността,

                                 —

                                 засягат географската област, в която стоките могат да бъдат препродавани
                                 или

                                 —

                                 не засягат значително стойността на стоките;

                        б)

                        продажбата или цената не са подчинени на условия или съображения, чиято стойност по отношение на подлежащите на остойностяване стоки не може да бъде определена;

                        в)

                        нито една част от прихода от всяка последваща препродажба, последващо [прехвърляне или] ползване на стоките от купувача не се връща пряко или косвено на продавача, освен в случаите, когато е възможна подходяща корекция по силата на член 32;
                        и

                        г)

                        купувачът и продавачът не са свързани лица или когато са свързани лица — договорната стойност е приемлива за митнически цели съгласно параграф 2“.

               4

               Член 30, параграфи 1 и 2 от този кодекс предвижда:
               „1.   Когато митническата стойност не може да се определи съгласно член 29, се прилагат последователно букви а), б), в) и г) от параграф 2 […]
               2.   Митническа стойност, определена в резултат на прилагане на този член, е:
               […]

                        б)

                        договорната стойност на сходни стоки, продадени с цел износ с местоназначение в Общността и изнесени в същия момент или приблизително в същия момент, както и стоките, подлежащи на остойностяване;

                  […]“.

               5

               Член 78 от Митническия кодекс гласи:
               „1.   След вдигането на стоките митническите органи имат право по своя инициатива или по искане на декларатора да поправят декларацията.
               2.   Митническите органи имат право след вдигане на стоките и с цел установяване истинността на данните от декларацията, да извършват контрол на търговските документи и данни за вносните или износните операции с декларираните стоки, включително и на последващите търговски операции с тях. Този контрол се извършва на място в помещенията на декларатора при всяко лице, свързано пряко или косвено с горепосочените операции, както и при всяко друго лице, притежаващо тези документи и данни за професионални цели. Митническите органи имат право да извършват и проверка на стоките, ако те все още могат да бъдат представени.
               3.   Когато последващата проверка на декларацията или последващият контрол установят, че разпоредбите, отнасящи се до съответния митнически режим са били приложени на основата на неверни или непълни данни, митническите органи вземат необходимите мерки, при спазване на приетите разпоредби, да уредят ситуацията, като отчитат новите данни, с които разполагат“.

         Регламентът за прилагане

               6

               Член 151 от Регламента за прилагане гласи:
               „1.   При прилагането на член 30, параграф 2, буква б) от [Митническия кодекс] (цена на сделката на подобни стоки), МОС трябва да се определя посредством стойността на сделката с подобни стоки при продажба на същото търговско равнище и в приблизително същото количество като стоките, подлежащи на обмитяване. Когато не може да се открие подобна продажба, използва се стойността на сделката с подобни стоки, продадени на различно търговско равнище и/или в различно количество, като се извършат корекции за различното търговско равнище и/или количество, при условие че подобни корекции могат да се направят на базата на доказаните обстоятелства, които ясно установяват необходимостта и точността на корекциите, с които стойността се увеличава или намалява.
               […]
               5.   За целите на настоящия член стойността на сделката за подобни вносни стоки означава МОС, определена по-рано според член 29 от [Митническия кодекс], коригирана според параграф 1 и параграф 2 от настоящия член“.

               7

               Съгласно член 178, параграф 4 от посочения регламент:
               „Представянето на митницата на декларацията, изисквана от параграф 1, без да противоречи [н]а възможното прилагане на наказателни разпоредби, се смята за поемане на отговорност от страна на лицето, посочено в параграф 2 по отношение на:

                        —

                        точността и изчерпателността на данните, дадени в декларацията,

                        —

                        автентичността на представените документи към горните данни,
                        и

                        —

                        предоставянето на всякакви допълнителни сведения или документи, необходими за установяване МОС на стоките“.

               8

               Член 181а от Регламента за прилагане гласи:
               „1.   Не се налага митническите органи да определят митническата стойност на внесените стоки въз основа на метода за [договорната стойност], когато съобразно определената в параграф 2 процедура не са получили задоволителна информация или се съмняват основателно, че декларираните стойности представляват цялата платена или платима сума по реда на член 29 от [Митническия кодекс].
               2.   Когато митническите органи имат съмненията, описани в параграф 1, те могат да изискат допълнителна информация съобразно член 178 параграф 4. Когато съмненията продължават, митническите органи са длъжни, преди да вземат окончателно решение, да известят заинтересованото лице, в писмен вид, ако то желае, относно основанията за съмненията си, както и да му предоставят възможност за отговор. Окончателното решение и основанията за вземането му се съобщават в писмен вид на въпросното лице“.

               9

               Регламентът за прилагане включва приложение 23, озаглавено „Тълкувателни бележки относно митническата стойност“. Точка 1 от бележките в това приложение, отнасящи се до член 30, параграф 2, букви a) и б) от Митническия кодекс, гласи:
               „При прилагането на тези разпоредби митническите органи, когато е възможно, използват идентични или подобни стоки, както е целесъобразно, [продадени] на същото търговско равнище и по същество в същите количества, както и стоките, чиято стойност се установява. Ако не бъде установена такава продажба, може да се използва продажба на идентични или подобни стоки, както е целесъобразно, при някое от следните три условия:
               […]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

               10

               EURO 2004. Hungary е дружество със седалище в Унгария, което на 4 март 2014 г. чрез митническия си представител предприема действия пред Nemzeti Adó- és Vámhivatal Zala Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatósága (Митническа и данъчна дирекция за област Зала към Национална данъчна и митническа администрация, наричана по-нататък „областен митнически орган“), за пускане в свободно обращение на различни стоки с произход от Китай и с брутно тегло 13000 kg, като подава митническа декларация по електронен път. След като извършва частична физическа проверка на стоките и ги освобождава за свободно обращение, този орган впоследствие разпорежда извършването на последваща проверка на декларацията въз основа на член 78 от Митническия кодекс.

               11

               Последващата проверка приключва с решение от 12 юни 2014 г. на посочения орган, с което декларираната митническа стойност на внесените стоки в размер на 2589926 HUF (унгарски форинта) (около 8288 EUR) е коригирана, като е определена окончателна митническа стойност в размер на 3023938 HUF (около 9676 EUR). Вследствие на тези корекции областният митнически орган определя задължение нa EURO 2004. Hungary в размер на 12970 HUF (около 41 EUR) мито и в размер на 47784 HUF (около 153 EUR) ДДС.

               12

               В мотивите на решението от 12 юни 2014 г. се посочва, че в декларацията митническата стойност на стоките е изчислена въз основа на договорната стойност съгласно член 29 от Митническия кодекс, като е прието, че по отношение на стоките са неприложими ограниченията и условията, за които се отнасят член 29, параграф 1, букви а)—в) от този кодекс, и че страните по сделката не са свързани лица, за които се отнася буква г) от посочената разпоредба.

               13

               От представената на Съда преписка е видно, че областният митнически орган извършва сравнение на представената му търговска фактура със счетоводните регистри и разплащателните документи на вносителя, както и с приложеното банково удостоверение, и констатира, че крайната стойност в посочените документи съответства на съдържанието на митническата декларация. Тъй като обаче счита, че митническата стойност на внесените стоки за килограм нетно тегло е основана на изключително ниска фактурна цена спрямо наличната средна статистическа стойност на сходни стоки, у този орган възниква съмнение относно точния размер на митническата стойност на стоки, обозначени като „памучни ръкавици за фурна“, с нетно тегло 150 kg и „микрофибърни кърпи за почистване“ с нетно тегло 24 kg.

               14

               Митническият орган изисква от EURO 2004. Hungary да представи доказателства относно точността на митническата стойност на съответните стоки, но видно от преписката, с която разполага Съдът, то не представя нови доказателства, а само декларира, че е заплатило на китайския си партньор цената по фактурата.

               15

               Тъй като продължава да има съмнения относно точността на посочената стойност, областният митнически орган проверява въз основа на статистическите данни единичните цени, по които унгарските вносители са закупували разглежданите видове стоки, и определя митническата им стойност въз основа на „договорната стойност на сходни стоки“, посочена в член 30, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс.

               16

               Сезиран с жалба по административен ред от EURO 2004. Hungary, регионалният митнически орган потвърждава решението на областния митнически орган от 12 юни 2014 г., като преценява, че то е прието правилно в съответствие с процедурата, установена в член 181а от Регламента за прилагане, че съмненията на областния митнически орган относно обосноваността на декларираната стойност на разглежданите стоки са били основателни, а определянето на митническата стойност на стоките е извършено въз основа на актуализирани статистически данни.

               17

               EURO 2004. Hungary обжалва решението на регионалния митнически орган пред запитващата юрисдикция. Според това дружество областният митнически орган не е приел декларираната митническа стойност на разглежданите стоки само защото посоченото дружество успяло да постигне по-ниска цена единствено благодарение на добрите си търговски взаимоотношения, което не може да служи като основание за оспорване на тази митническа стойност.

               18

               Регионалният митнически орган поддържа мотивите на решението си, изтъквайки, че EURO 2004. Hungary не е дало обяснения защо цената на разглежданите стоки е необичайно ниска спрямо сравнимите статистически стойности.

               19

               Запитващата юрисдикция счита, че тълкуването на член 181а от Регламента за прилагане е необходимо, за да може да се прецени дали на основание на тази разпоредба при определяне на митническата стойност на внесените стоки митническият орган има право да не приложи критерия за договорната им стойност.

               20

               В това отношение запитващата юрисдикция счита, че основният приложим като общо правило критерий за определяне на митническата стойност на внесените стоки е тяхната договорна стойност. Доколкото обаче няма съмнение относно автентичността на представените документи за доказване на договорната стойност на внесените стоки или на действителното съдържание на сделката, нито съществува друго специално основание, за да не бъде взета предвид договорната стойност на тези стоки, митническите органи са длъжни да приемат удостоверената договорна стойност като митническа стойност на посочените стоки, тъй като това тълкуване на разпоредбите не допуска прилагане на произволно определена митническа стойност и прави възможно функционирането на една обективна митническа система. Според запитващата юрисдикция това е видно от съображенията в точки 52—60 от решение от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128), въпреки че фактическите обстоятелства, при които това решение е постановено, се различават съществено от тези в главното производство, и в него не е обсъждана евентуалната основателност на съмненията, посочени в член 181а от Регламента за прилагане.

               21

               При тези обстоятелства Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Административен и трудов съд Залаегерсег, Унгария) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Следва ли член 181а от Регламента за прилагане да се тълкува в смисъл, че не допуска национална практика, съгласно която митническата стойност се определя въз основа на „договорната стойност на сходни стоки“, когато бъде преценено, че декларираната договорна стойност е необичайно ниска в сравнение със средностатистическия размер на покупните цени, установени при вноса на сходни стоки, и съответно е неточна, при положение че митническите органи не оспорват, нито по друг начин поставят под съмнение автентичността на фактурата и на удостоверението за извършен банков превод, представени като доказателство за действително платената цена за внесените стоки, и вносителят не представя допълнителни доказателства за установяване на договорната стойност?“.

         По преюдициалния въпрос

               22

               С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 181а от Регламента за прилагане трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска практика на митническите органи като разглежданата в главното производство, съгласно която митническата стойност на внесени стоки се определя въз основа на договорната стойност на сходни стоки — метод, който фигурира в член 30 от Митническия кодекс, когато бъде преценено, че декларираната договорна стойност е необичайно ниска в сравнение със средностатистическия размер на покупните цени при вноса на сходни стоки, при положение че митническите органи не оспорват, нито по друг начин поставят под съмнение автентичността на фактурата и на удостоверението за извършен банков превод, представени като доказателство за действително платената цена за внесените стоки, и вносителят не представя, в отговор на искането в този смисъл на митническия орган, допълнителни доказателства или сведения за установяване на точността на декларираната договорна стойност на тези стоки.

               23

               Още в самото начало следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика правната уредба на Съюза относно митническото остойностяване цели да установи справедлива, еднообразна и неутрална система, която изключва използването на произволно определени или фиктивни митнически стойности (решение от 15 юли 2010 г., Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, т. 27 и цитираната съдебна практика).

               24

               По-специално, както следва от точка 38 от решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др. (C‑116/12, EU:C:2013:825), съгласно член 29 от Митническия кодекс митническата стойност на внасяните стоки е договорната им стойност, т.е. действително платената или подлежаща на плащане цена на стоките при продажбата им за износ с местоназначение в митническата територия на Съюза, без обаче да се засягат корекциите, които трябва да бъдат направени в съответствие с членове 32 и 33 от този кодекс.

               25

               В това отношение Съдът е уточнил, че макар действително платената или подлежаща на плащане цена на стоките по общо правило да е основата за изчисляване на митническата стойност, тази цена е параметър, който евентуално трябва да бъде предмет на корекции, когато тази операция е необходима, за да се избегне определянето на произволна или фиктивна митническа стойност (вж. в този смисъл решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 39 и цитираната съдебна практика).

               26

               Всъщност договорната стойност трябва да отразява реалната икономическа стойност на внесената стока и да отчита всички елементи на тази стока, които имат икономическа стойност (решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 40 и цитираната съдебна практика).

               27

               Когато обаче митническата стойност не може да бъде определена съгласно член 29 от Митническия кодекс чрез договорната стойност на внесените стоки, митническото остойностяване се извършва по реда на разпоредбите на член 30 от споменатия кодекс, като последователно се прилагат методите, предвидени в член 30, параграф 2, букви а)—г) (решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 41).

               28

               В случай че митническата стойност на внесените стоки не е възможно да бъде определена и въз основа на член 30 от Митническия кодекс, митническото остойностяване се извършва в съответствие с разпоредбите на член 31 от същия кодекс (решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 42).

               29

               Ето защо както от текста на членове 29—31 от споменатия кодекс, така и от поредността, в която критериите за определяне на митническата стойност трябва да бъдат прилагани съгласно тези членове, следва, че посочените разпоредби са в отношение на субсидиарност. Всъщност само когато митническата стойност не може да бъде определена чрез прилагането на дадена разпоредба следва да се приложи разпоредбата, която непосредствено я следва в установената поредност (решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 43).

               30

               Доколкото за целите на митническото остойностяване е отдаден приоритет на договорната стойност съгласно член 29 от Митническия кодекс, този метод за определяне на митническата стойност се счита за най-подходящ и най-често използван (решение от 12 декември 2013 г., Christodoulou и др., C‑116/12, EU:C:2013:825, т. 44).

               31

               Що се отнася, от една страна, до въпроса с какви правомощия разполагат митническите органи, когато подадена до тях декларация поражда съмнения, член 181а от Регламента за прилагане предвижда, че когато имат основание да се съмняват, че декларираната стойност на внесените стоки представлява цялата платена или платима за тези стоки сума, митническите органи не трябва непременно да определят митническата стойност на тези стоки въз основа на метода за договорната стойност. Те следователно могат да отхвърлят декларираната цена, ако съмненията продължават, след като евентуално са поискали предоставянето на цялата информация или на всички допълнителни документи и след като са дали на съответното лице подходяща възможност да изложи гледната си точка относно съображенията, на които се основават посочените съмнения (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, т. 52)

               32

               От друга страна, Съдът вече е отбелязал по отношение на стойността, с която трябва да се замени договорната стойност, че в член 181а от Регламента за прилагане само се посочва, че митническите органи „не се налага […] да определят митническата стойност […] въз основа на метода за договорната стойност“, но не се уточнява с коя друга стойност трябва да се замени договорната стойност в този случай (решение от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, т. 55).

               33

               В това отношение съгласно членове 30 и 31 от Митническия кодекс, когато митническата стойност на внесените стоки не може да се определи чрез прилагане на член 29 от този кодекс, тя трябва да се определи чрез прилагане, на първо място, на посочения член 30, и на второ място, на посочения член 31 (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, т. 56).

               34

               Освен това, що се отнася по-конкретно до прилагането на същия член 30, от точка 1 от бележките относно член 30, параграф 2, букви а) и б) от Митническия кодекс, съдържащи се в приложение 23 към Регламента за прилагане, следва, че когато е възможно, митническите органи използват идентични или подобни стоки, както е целесъобразно, продадени на същото търговско равнище и по същество в същите количества като подлежащите на остойностяване стоки.

               35

               От това следва, че за да определят митническата стойност, митническите органи могат да не вземат предвид декларираната цена на внесените стоки и могат да прибегнат до вторични методи за определяне на митническата стойност на внесените стоки, като предвидените в членове 30 и 31 от Митническия кодекс, и по-специално продажната цена на сходни стоки, ако съмненията им относно договорната стойност на стоките продължават, след като са поискали предоставянето на цялата информация или на всички допълнителни документи и след като са дали на съответното лице подходяща възможност да изложи гледната си точка относно съображенията, на които се основават посочените съмнения.

               36

               Все пак запитващата юрисдикция, която единствено е запозната пряко с отнесения пред нея спор, следва да определи дали съмненията на митническия орган в главното производство са били основателни, за да пристъпи към посочените вторични методи, и дали този орган е дал на съответното лице подходяща възможност да изложи гледната си точка относно съображенията, на които са били основани тези съмнения.

               37

               За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, следва да се отбележи следното по отношение на данните, с които разполага Съдът във връзка със спора в главното производство.

               38

               В това отношение, на първо място, що се отнася по-специално до основателността на разглежданите съмнения, следва да се отбележи, че видно от представената на Съда преписка, в главното производство съответният митнически орган е приел декларираната договорна стойност на внесените стоки за изключително ниска в сравнение със средностатистическата стойност при вноса на сравними стоки. В настоящия случай изглежда, както подчертава Европейската комисия, че по отношение на някои от стоките — предмет на главното производство, декларираната цена е по-ниска от средностатистическата с повече от 50 %.

               39

               При такива обстоятелства следва да се приеме, че разлика в цените като констатираната изглежда достатъчна, за да обоснове съмненията на митническия орган и отхвърлянето от негова страна на декларираната митническа стойност на разглежданите стоки.

               40

               Освен това е безспорно, че съмненията в главното производство, които са накарали посочения орган да приложи член 181а от Регламента за прилагане, се отнасят не до автентичността на търговската фактура, а до точността на митническата стойност на внесените стоки.

               41

               Впрочем следва да се припомни, че за целите на прилагането на член 181а от Регламента за прилагане автентичността на документите, удостоверяващи договорната стойност на внесените стоки, не е определящ елемент, а представлява един от факторите, които митническите органи трябва да вземат предвид. Всъщност тези органи могат да имат съмнения относно точността на митническата стойност на внесените стоки въпреки автентичността на тези документи (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2008 г., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, т. 64).

               42

               На второ място, що се отнася до това дали въпросният митнически орган по главното производство е дал на съответното лице подходяща възможност да изложи гледната си точка относно съображенията, на които са били основани тези съмнения, от материалите по представената на Съда преписка следва, че областният митнически орган изисква от EURO 2004. Hungary да представи доказателства относно точността на митническата стойност на внесените стоки. При тези обстоятелства следва да се приеме, че този орган е дал на посоченото дружество подходяща възможност да изложи гледната си точка относно споменатите съмнения.

               43

               Видно от представената на Съда преписка обаче, това дружество не представя нови доказателства в отговор на митническите органи и декларира, че е заплатило на съдоговорителя си цената по фактурата.

               44

               По всички изложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 181а от Регламента за прилагане трябва да се тълкува в смисъл, че допуска практика на митническите органи като разглежданата в главното производство, съгласно която митническата стойност на внесени стоки се определя въз основа на договорната стойност на сходни стоки — метод, който фигурира в член 30 от Митническия кодекс, когато бъде преценено, че декларираната договорна стойност е необичайно ниска в сравнение със средностатистическия размер на покупните цени при вноса на сходни стоки, при положение че митническите органи не оспорват, нито по друг начин поставят под съмнение автентичността на фактурата и на удостоверението за извършен банков превод, представени като доказателство за действително платената цена за внесените стоки, и вносителят не представя, в отговор на искането в този смисъл на митническия орган, допълнителни доказателства или сведения за установяване на точността на декларираната договорна стойност на тези стоки.

         По съдебните разноски

               45

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

                     Член 181а от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 3254/94 на Комисията от 19 декември 1994 г., трябва да се тълкува в смисъл, че допуска практика на митническите органи като разглежданата в главното производство, съгласно която митническата стойност на внесени стоки се определя въз основа на договорната стойност на сходни стоки — метод, който фигурира в член 30 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 82/97 на Европейския парламент и на Съвета от 19 декември 1996 г., когато бъде преценено, че декларираната договорна стойност е необичайно ниска в сравнение със средностатистическия размер на покупните цени при вноса на сходни стоки, при положение че митническият орган не оспорва, нито по друг начин поставя под съмнение автентичността на фактурата и на удостоверението за извършен банков превод, представени като доказателство за действително платената цена за внесените стоки, и вносителят не представя, в отговор на искането в този смисъл на митническия орган, допълнителни доказателства или сведения за установяване на точността на декларираната договорна стойност на тези стоки.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: унгарски.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 17 март 2005 г.#Isabella Scippacercola срещу Комисия на Европейските общности.#Дело T-187/03.


Решение на Общия съд (четвърти състав) от 12 ноември 2013 г. # Gamesa Eólica, SL срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-245/12.


Решение на Съда (пети състав) от 7 ноември 2002 г. # Glencore Grain Ltd и Compagnie Continentale (France) SA срещу Комисия на Европейските общности. # Жалба. # Съединени дела C-24/01 P и C-25/01 P.


title: Решение на Общия съд (осми състав) от 19 април 2012 г.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE срещу Европейска комисия.#Обществени поръчки за услуги — Общностна процедура за възлагане на обществени поръчки — Доставка на услуги във връзка с управлението и поддържането на информационните системи на генерална дирекция „Регионална политика“ — Отхвърляне на оферта на оферент — Жалба за отмяна — Равно третиране — Задължение за мотивиране — Съществено процесуално нарушение — Явна грешка в преценката — Извъндоговорна отговорност.#Дело T‑49/09.

text:
      Решение на Общия съд (осми състав) от 19 април 2012 г. — Evropaïki Dynamiki/Комисия
      (Дело T‑49/09)
      „Обществени поръчки за услуги — Общностна процедура за възлагане на обществени поръчки — Доставка на услуги във връзка с управлението и поддържането на информационните системи на генерална дирекция „Регионална
         политика“ — Отхвърляне на оферта на оферент — Жалба за отмяна — Равно третиране — Задължение за мотивиране — Съществено процесуално нарушение — Явна грешка в преценката — Извъндоговорна отговорност“

      1.                     Актове на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват — Решение за неприемане на оферта в рамките на процедура за възлагане
            на обществена поръчка за услуги — Преценка с оглед на информацията, с която жалбоподателят разполага при подаване на жалбата
            (член 253 ЕО; член 100, параграф 2 от Регламент № 1605/2002 на Съвета; член 149, параграф 2 от Регламент № 2342/2002 на Комисията)
            (вж. точки 33—37 и 45)
      2.                     Обществени поръчки на Европейския съюз — Сключване на договор за обществена поръчка след провеждане на процедура за възлагане
            на обществени поръчки — Правомощие за преценка на институциите — Съдебен контрол — Граници (вж. точка 56)
      3.                     Производство — Процесуално-организационни действия — Искане за представяне на документи — Задължения на отправилата искането
            страна (вж. точка 83)
      4.                     Производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Определяне на предмета на спора — Кратко изложение на изтъкнатите
            правни основания (член 21, първа алинея от Статута на Съда; член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Общия
            съд) (вж. точки 89 и 90)
      5.                     Обществени поръчки на Европейския съюз — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Задължение за спазване на принципа
            на равно третиране на оферентите — Необходимост от гарантиране на равни възможности и от спазване на принципа на прозрачност —
            Обхват на задължението за прозрачност (вж. точки 107—110)
      6.                     Извъндоговорна отговорност — Условия — Незаконосъобразност — Вреда — Причинно-следствена връзка — Липса на едно от условията —
            Отхвърляне на иска за обезщетение в неговата цялост (член 288, втора алинея ЕО) (вж. точки 127 и 128)
      Предмет

               От една страна, искане за отмяна на решението на Комисията от 21 ноември 2008 г., с което се отхвърля офертата на жалбоподателя
                  в рамките на покана за представяне на оферти по процедура REGIO-A4-2008-01 за управлението и поддържането на информационните
                  системи на генерална дирекция „Регионална политика“ (ОВ 2008/S 117-155067), както и на решението за възлагане на поръчката
                  на друг оферент, и от друга страна, искане за обезщетение за вреди

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда от 19 януари 1994 г. # SAT Fluggesellschaft mbH срещу Eurocontrol. # Искане за преюдициално заключение: Cour de cassation - Белгия. # Дело C-364/92.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 26 юли 2017 г.#Чешка република срещу Европейска комисия.#Обжалване — Транспорт — Директива 2010/40/ЕС — Внедряване на интелигентни транспортни системи в областта на автомобилния транспорт — Член 7 — Делегиране на правомощия на Европейската комисия — Граници — Делегиран регламент (ЕС) № 885/2013 — Предоставяне на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства — Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 — Данни и процедури за предоставяне на минимална универсална информация за движението, свързана с безопасността на движението по пътищата, която е безплатна за потребителите — Член 290 ДФЕС — Изрично определяне на целите, съдържанието, обхвата и продължителността на делегирането на правомощия — Съществен елемент на съответната област — Създаване на контролен орган.#Дело C-696/15 P.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      26 юли 2017 година (
            *1
         )
      „Обжалване — Транспорт — Директива 2010/40/ЕС — Внедряване на интелигентни транспортни системи в областта на автомобилния транспорт — Член 7 — Делегиране на правомощия на Европейската комисия — Граници — Делегиран регламент (ЕС) № 885/2013 — Предоставяне на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства — Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 — Данни и процедури за предоставяне на минимална универсална информация за движението, свързана с безопасността на движението по пътищата, която е безплатна за потребителите — Член 290 ДФЕС — Изрично определяне на целите, съдържанието, обхвата и продължителността на делегирането на правомощия — Съществен елемент на съответната област — Създаване на контролен орган“
      По дело C‑696/15 P,
      с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 23 декември 2015 г.,

         Чешка република, за която се явяват M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller и J. Pavliš, в качеството на представители,
      жалбоподател,
      като другата страна в производството е

         Европейска комисия, за която се явяват A. Buchet, P. J. O. Van Nuffel, J. Hottiaux и Z. Malůšková, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
      ответник в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: T. von Danwitz (докладчик), председател на състава, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe и C. Lycourgos, съдии,
      генерален адвокат: H. Saugmandsgaard Øe,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 октомври 2016 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 декември 2016 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               В жалбата си Чешката република моли Съда да отмени решение на Общия съд на Европейския съюз от 8 октомври 2015 г., Чешка република/Комисия (T‑659/13 и T‑660/13, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2015:771), с което посоченият съд отхвърля нейните две жалби, като предмет на жалбата по дело T‑659/13 е основно искането за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) № 885/2013 на Комисията от 15 май 2013 година за допълване на Директива 2010/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета (Директивата за ИТС) по отношение на предоставянето на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства (ОВ L 247, 2013 г., стр. 1) и при условията на евентуалност — искането за отмяна на член 3, параграф 1, член 8 и член 9, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент № 885/2013, а по дело T‑660/13 предмет на жалбата е основно искането за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 на Комисията от 15 май 2013 година за допълване на Директива 2010/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета по отношение на данните и процедурите за предоставяне, когато това е възможно, на безплатна за потребителите обща минимална информация за движението, свързана с безопасността (ОВ L 247, 2013 г., стр. 6) и при условията на евентуалност — искането за отмяна на член 5, параграф 1, член 9 и член 10, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013.

         Правна уредба
      Директива 2010/40/ЕС

               2

               Съгласно член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 2010/40/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 7 юли 2010 година относно рамката за внедряване на интелигентните транспортни системи в областта на автомобилния транспорт и за интерфейси с останалите видове транспорт (ОВ L 207, 2010 г., стр. 1) посочената директива установява рамка в подкрепа на координираното и последователно внедряване и използване на „интелигентни транспортни системи“ (или „ИТС“) в рамките на Европейския съюз, по-специално през границите между държавите членки, а освен това установява общите условия, необходими за тази цел и предвижда разработването на спецификации за действия в рамките на приоритетните области, посочени в член 2, както и разработването по целесъобразност на необходимите стандарти.

               3

               В член 2, параграф 1 от тази директива са уточнени приоритетните области за разработването и използването на спецификации и стандарти.

               4

               Член 3 от посочената директива, озаглавен „Приоритетни действия“, предвижда:
               „В рамките на приоритетните области следните действия представляват приоритетни действия за разработването и използването на спецификации и стандарти, посочени в приложение I:
               […]

                        в)

                        данни и процедури за предоставяне, където е възможно, на минимална универсална информация за движението, свързана с безопасността на движението по пътищата, която е безплатна за потребителите;

                  […]

                        д)

                        предоставянето на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства;

                  […]“.

               5

               Член 4, точка 1 от същата директива дефинира ИТС като системи, при които се прилагат информационни и комуникационни технологии в областта на автомобилния транспорт, включително инфраструктура, превозни средства и ползватели, и в управлението на движението и управлението на мобилността, както и за интерфейси с останалите видове транспорт.

               6

               Член 4, точка 17 от Директива 2010/40 дефинира „спецификация“ като „обвързваща мярка за установяване на разпоредби, които съдържат изисквания, процедури или каквито и да било други имащи отношение правила“.

               7

               Член 5, параграф 1 от тази директива, озаглавен „Внедряване на ИТС“, гласи:
               „Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че спецификациите, приети от Комисията в съответствие с член 6, са приложени по отношение на ИТС приложенията и услугите при тяхното внедряване в съответствие с принципите в приложение II. Това не засяга правото на всяка държава членка да взема решения относно внедряването на такива приложения и услуги на своята територия. Това право не засяга никой законодателен акт, приет съгласно член 6, параграф 2, втора алинея“.

               8

               Член 6 от посочената директива, озаглавен „Спецификации“, гласи:
               „1.   Комисията най-напред приема спецификациите, необходими за гарантиране на съответствието, оперативната съвместимост и непрекъснатостта за внедряването и експлоатацията на ИТС за приоритетните действия.
               […]
               4.   Когато е уместно и в зависимост от областта, обхваната от спецификацията, спецификацията включва една или повече разпоредби от следните видове:

                        а)

                        функционални разпоредби, които описват ролите на различните заинтересовани страни и потока на информация помежду им;

                        б)

                        технически разпоредби, които предоставят техническите средства за изпълнение на функционалните разпоредби;

                        в)

                        организационни разпоредби, които описват процедурните задължения на различните заинтересовани страни;

                        г)

                        разпоредби за услугите, които описват различните нива на услуги и тяхното съдържание по отношение на ИТС приложения и услуги[.]

                  5.   Без да се засягат процедурите съгласно Директива 98/34/ЕО, в спецификациите, където е подходящо, се определят условията, съгласно които държавите членки могат, след нотифициране на Комисията, да установят допълнителни правила за предоставяне на ИТС услуги на цялата или на част от своята територия при условие че тези правила не пречат на оперативната съвместимост.
               6.   Където е подходящо, спецификациите се основават на всеки един от стандартите, посочени в член 8.
               По целесъобразност спецификациите осигуряват оценяване на съответствието [съгласно] Решение № 768/2008/ЕО.
               Спецификациите съответстват на принципите, установени в приложение II.
               […]“.

               9

               Член 7, от същата директива, озаглавен „Делегирани актове“, предвижда следното в параграфи 1 и 2:
               „1.   Комисията може да приема делегирани актове в съответствие с член 290 ДФЕС по отношение на спецификациите. Когато приема такива делегирани актове, Комисията се съобразява със съответните разпоредби на настоящата директива, по-специално с член 6 и с приложение II.
               2.   За всяко от приоритетните действия се приема отделен делегиран акт“.

         Делегиран регламент № 885/2013

               10

               Съгласно член 1 от Делегиран регламент № 885/2013 с последния „се установяват спецификациите, необходими за гарантиране на съответствието, оперативната съвместимост и непрекъснатостта при внедряването и експлоатацията на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства на равнище ЕС“ в съответствие с Директива 2010/40 и той „се прилага спрямо предоставянето на информационни услуги в рамките на трансевропейската пътна мрежа (TERN)“.

               11

               Член 3 от този регламент, който се отнася до изискванията за предоставяне на информационни услуги, предвижда:
               „1.   Държавите членки определят зоните, в които движението по пътищата и условията на сигурност изискват внедряването на информационни услуги за места за безопасно и сигурно паркиране.
               Те трябва също така да определят приоритетните зони, където ще се предоставя динамична информация.
               2.   Осигуряването на информационни услуги следва да отговаря на изискванията, предвидени в членове 4—7“.

               12

               Член 8 от посочения регламент гласи:
               „1.   Държавите членки определят национален орган, който е компетентен да оценява дали изискванията, посочени в членове 4—7, се изпълняват от доставчиците на услуги, операторите на паркинги и пътните оператори. Този орган е безпристрастен и независим от пътните оператори.
               Две или повече държави членки могат да определят общ регионален орган, компетентен да извършва оценка на съответствието с тези изисквания на техните територии.
               Държавите членки информират Комисията за органа, който са определили.
               2.   Всички доставчици на услуги представят декларация до определените за целта органи относно съответствието с изискванията, посочени в членове 4—7.
               Декларацията съдържа следните елементи:

                        а)

                        събраните данни съгласно член 4 относно местата за безопасно и сигурно паркиране за камиони и търговски превозни средства, включително процента на местата за паркиране, регистрирани в информационната услуга;

                        б)

                        средствата за разпространение на информационната услуга сред потребителите;

                        в)

                        покритието на динамични информационни услуги относно места за безопасно и сигурно паркиране;

                        г)

                        качеството и достъпността на предоставената информация, точката за достъп до информацията и формата, в който се предоставя информацията.

                  3.   Определените за целта органи проверяват точността на декларациите на редица подбрани на случаен принцип публични и частни доставчици на услуги и оператори на паркинги и изискват доказване на съответствието с изискванията, посочени в членове 4—7.
               Качеството на услугата може също да бъде оценено, като се използват събраните от ползвателите коментари.
               Всяка година определените за целта органи докладват на съответните национални органи за подадените декларации, както и за резултатите от техните инспекции на случаен принцип“.

         Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013

               13

               Съгласно член 1 от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 последният „установява спецификациите, необходими за гарантиране на съответствието, оперативната съвместимост и непрекъснатостта, необходими за внедряването и оперативното използване на данни и процедури за предоставяне, когато това е възможно, на минимална обща информация за движението, свързана с безопасността, която да е безплатна за потребителите на равнище ЕС“ в съответствие с Директива 2010/40 и „се прилага за предоставянето на услуги за минимална обща информация за движението, свързана с безопасността, по трансевропейската пътна мрежа“.

               14

               Член 5 от този регламент, който се отнася до предоставянето на информационната услуга, гласи:
               „1.   Държавите членки определят участъците от трансевропейската пътна мрежа, в които пътното движение и условията на безопасност изискват внедряването на услуга за минимална обща информация за безопасността на пътното движение.
               Те съобщават тези пътни участъци на Комисията.
               2.   Предоставянето на информационната услуга е съобразено с изискванията в членове 6—8“.

               15

               Член 9 от посочения регламент има следното съдържание:
               „1.   Държавите членки определят безпристрастен и независим национален орган, който е компетентен да оцени дали изискванията, посочени в членове 3—8, се изпълняват от публични и частни пътни оператори [, доставчици на услуги] и разпространители на информация, свързана с пътното движение. Две или повече държави членки могат да определят общ орган, който е компетентен за оценка на съответствието с тези изисквания на тяхна територия.
               Държавите членки съобщават тези национални органи на Комисията.
               2.   Публичните и частните пътни оператори, доставчици на услуги и разпространители на информация, свързана с пътното движение, предоставят на оправомощените национални органи своите идентификационни данни и описание на информационните услуги, които предоставят, и представят декларация за съответствие с изискванията, посочени в членове 3—8.
               Декларацията съдържа следните елементи, където това е приложимо:

                        a)

                        обхванати категории, свързани с безопасността на пътното движение и дял от пътната мрежа, който е покрит от информационната услуга;

                        б)

                        информация относно техните точки за достъп до данни, свързани с безопасността на пътното движение и условията за използването им;

                        в)

                        формат на данните, свързани с безопасността на пътното движение, които са на разположение чрез точката за достъп;

                        г)

                        средствата за разпространение на информационната услуга до крайните потребители.

                  Публичните и частните пътни оператори, доставчиците на услуги и разпространителите на информация, свързана с пътното движение, незабавно актуализират своите декларации за съответствие, след всяка промяна в предоставяната услуга.
               3.   Определените национални органи проверяват на случаен принцип точността на декларациите на определен брой публични и частни пътни оператори, доставчици на услуги и разпространители на информация, свързана с пътното движение, и изискват доказателства за спазване на изискванията, посочени в членове 3—8.
               Всяка година определените национални органи докладват до националните власти относно подадените декларации и резултатите от техните проверки на случаен принцип“.

         Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение

               16

               На 12 декември 2013 г. Чешката република подава две жалби в секретариата на Общия съд за отмяна на Делегиран регламент № 885/2013 и Делегиран регламент № 886/2013 (наричани по-нататък общо „оспорените регламенти“).

               17

               В подкрепа на жалбите си Чешката република изтъква три основания, първото от които е изведено от нарушение на член 7, параграф 1 от Директива 2010/40 във връзка с член 5, параграф 1 и член 6 от тази директива, доколкото с приемането на оспорените регламенти Комисията е превишила предоставените ѝ с тези разпоредби правомощия, второто основание е изведено от нарушение на член 290 ДФЕС, доколкото с приемането на оспорените регламенти Комисията е превишила правомощието си да приема делегирани незаконодателни актове съгласно този член, а третото основание е изведено от нарушение на член 13, параграф 2 ДЕС, доколкото с приемане на оспорените регламенти Комисията е превишила предоставените ѝ от Договорите правомощия.

               18

               С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля всяко от тези основания, а поради това и двете жалби изцяло.

         Искания на страните пред Съда

               19

               Чешката република иска от Съда главно:

                        —

                        да отмени обжалваното съдебно решение,

                        —

                        да отмени изцяло оспорените регламенти и

                        —

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               20

               При условията на евентуалност Чешката република иска от Съда:

                        —

                        да отмени обжалваното съдебно решение,

                        —

                        да отмени член 3, параграф 1, член 8 и член 9, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент № 885/2013, както и член 5, параграф 1, член 9 и член 10, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент № 886/2013 и

                        —

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               21

               Комисията иска от Съда:

                        —

                        да отхвърли жалбата и

                        —

                        да осъди Чешката република да заплати съдебните разноски.

         По жалбата
      По първото основание
      Доводи на страните

               22

               В рамките на първото си основание Чешката република изтъква, че Общият съд е нарушил принципа на правната сигурност, като е приел в точки 38—44 от обжалваното съдебно решение, че оспорените регламенти не създават задължение за държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия. Всъщност тези регламенти съдържали стандартните разпоредби, че те са задължителни в своята цялост и се прилагат пряко във всички държави членки. Освен това обяснителните меморандуми към тези регламенти сочели изрично, че Комисията е имала намерение за наложи задължително внедряване на ИТС във всички държави членки. Като е приел, че оспорените регламенти трябва да се разглеждат в светлината на Директива 2010/40, Общият съд ги е изтълкувал contra legem. Подобен подход поставял държавите членки в несигурно правно положение, което било недопустимо от гледна точка на принципа на правната сигурност.

               23

               Комисията счита, че първото основание трябва да се отхвърли по същество.

         Съображения на Съда

               24

               В рамките на първото си основание Чешката република по същество упреква Общия съд, че е приел, че оспорените регламенти не задължават държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия.

               25

               В това отношение в самото начало следва да се приеме за установено, обратно на твърденията на Чешката република, че тези регламенти не съдържат каквато и да е разпоредба, която предвижда изрично задължение за държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия.

               26

               По-специално, подобно изрично задължение не произтича от стандартните разпоредби, съдържащи се в края на всеки от оспорените регламенти, съгласно които тези регламенти са задължителни в своята цялост и се прилагат пряко във всички държави членки. Всъщност тези стандартни разпоредби, които съответстват на текста на член 288, втора алинея, второ изречение ДФЕС, се ограничават до това да обявят за задължително във всички държави членки съдържанието на оспорените регламенти, което произтича от останалите им разпоредби, без обаче да разрешат въпроса дали то съдържа задължение за внедряване на ИТС приложенията и услугите.

               27

               Що се отнася до другите разпоредби на тези регламенти, Чешката република не поддържа, че те предвиждат изрично задължение за държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия, но във всички случаи това не е така. По-специално, разпоредбите на член 3, параграф 1 от Делегиран регламент № 885/2013, както и на член 5, параграф 1 от Делегиран регламент № 886/2013 не предвиждат никакво изрично задължение в този смисъл.

               28

               При липса на изрично задължение, произтичащо от самия текст на оспорените регламенти, съгласно което всички държави членки са длъжни да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия, не може да се уважат доводите на Чешката република, съгласно които даденото от Общия съд тълкуване на тези регламенти в светлината на Директива 2010/40 е contra legem.

               29

               Обратно на това, от значение е да се отбележи, както посочва генералният адвокат в точки 27 и 28 от заключението си, че съгласно член 1 от всеки от посочените регламенти е предвидено, че с тях се установяват необходимите спецификации „в съответствие с Директива 2010/40“. Член 5, параграф 1 от тази директива обаче задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за може спецификациите, приети от Комисията, да се приложат по отношение на ИТС приложенията и услугите „при тяхното внедряване“, като същевременно уточнява, че това задължение „не засяга правото на всяка държава членка да взема решения относно внедряването на такива приложения и услуги на своята територия“.

               30

               Следователно от позоваването на Директива 2010/40, което се съдържа в член 1 от всеки от оспорените регламенти, следва недвусмислено, че те не задължават държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите на своята територия, а само да приемат необходимите мерки, за да гарантират, че спецификациите, съдържащи се в посочените регламенти, са приложени по отношение на ИТС приложенията и услугите при тяхното внедряване.

               31

               Не може да бъде уважен и доводът на Чешката република, че в обяснителните меморандуми към оспорените регламенти изрично е посочено намерението на Комисията да създаде задължение за държавите членки да внедрят ИТС приложенията и услугите.

               32

               Всъщност, както посочва генералният адвокат в точки 31 и 32 от заключението си, от тези обяснителни меморандуми не може да се изведе подобно намерение. Дори от тях да проличава, че Комисията предпочита варианта ИТС приложенията и услугите да бъдат задължително внедрени във всички държави членки, обяснителните меморандуми не позволяват да се приеме за установено, че оспорените регламенти са имали за цел да приведат в действие подобен вариант.

               33

               Що се отнася до довода на Чешката република, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото в точка 40 от обжалваното съдебно решение изтълкувал оспорените регламенти в светлината на Директива 2010/40, следва да се посочи, че по силата на постоянната практика на Съда производните актове от правото на Съюза трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, в съответствие с основния акт (вж. в този смисъл решение от 19 юли 2012 г., Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, т. 34 и цитираната съдебна практика). Както следва от точки 27—29 от настоящото решение, даденото от Общия съд тълкуване на оспорените регламенти е съвместимо както със самия им текст, така и с Директива 2010/40.

               34

               Така с основание в точки 42 и 43 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че член 3, параграф 1 от Делегиран регламент № 885/2013 и член 5, параграф 1 от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 трябва да се тълкуват в смисъл, че предвидените в тях задължения за определяне на зоните или пътните участъци за внедряване на ИТС приложения и услуги се прилагат само когато дадена държава членка е взела решение да ги внедри.

               35

               Следователно първото основание трябва да се отхвърли по същество.

         По второто основание
      Доводи на страните

               36

               В рамките на второто си основание Чешката република упреква Общия съд, че е нарушил член 290 ДФЕС, като е приел по-специално в точки 58—63 от обжалваното съдебно решение, че Комисията не е надхвърлила предвидените в член 7 от Директива 2010/40 делегирани правомощия, като е наложила на държавите членки създаването на контролен орган, предвиден съответно в член 8, параграф 1 от Делегиран регламент № 885/2013 и в член 9, параграф 1 от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013, с оглед на обстоятелството, че тези разпоредби предвиждат държавите членки да определят национален орган, който е компетентен да оценява дали посочените в тези регламенти изисквания се изпълняват от съответните оператори (наричан по-нататък „контролният орган“).

               37

               В това отношение Общият съд бил приел неправилно, че не е нужно основният акт изрично да определя съдържанието и обхвата на делегиране на правомощия на Комисията и че е достатъчно тази институция, разполагаща със свобода на преценката, да е приела, че създаването на контролен орган е било необходимо за постигане на целите на основния акт. Според Чешката република съдържанието и обхватът на съдържащото се в член 7 от Директива 2010/40 делегиране на правомощия са ограничени от видовете разпоредби, изрично изброени в член 6, параграф 4 от тази директива. Посочените видове разпоредби не позволявали създаването на контролен орган.

               38

               Комисията възразява, че член 290 ДФЕС предоставя на законодателя на Съюза цялата свобода на действие да определи съдържанието на делегирането на правомощия общо или обратното — подробно, като единственото ограничение е, че това делегиране не може да се отнася до съществени елементи на основния акт.

               39

               Що се отнася до предвиденото в Директива 2010/40 делегиране на правомощия, член 7 от нея оправомощавал Комисията да приема „спецификации“ в съответствие с релевантните разпоредби на цялата директива, и по-специално, но не единствено, в съответствие с член 6 от нея и с нейното приложение II. Следователно в член 6, параграф 4 от нея се посочвали неизчерпателно видовете разпоредби, които могат да се съдържат в подобна спецификация. Във всички случаи член 6, параграф 4, буква в) от разглежданата директива посочвал изрично„организационни[те] разпоредби“ сред видовете разпоредби, които могат да се съдържат в дадена спецификация, което само по себе си обосновавало правомощието на Комисията да задължи държавите членки да създадат разглеждания контролен орган.

         Съображения на Съда

               40

               В рамките на второто си основание Чешката република изтъква по същество, че Общият съд е нарушил член 290, параграф 1, втора алинея, първо изречение ДФЕС, тълкувайки съдържащото се в член 7 от Директива 2010/40 делегиране на правомощия като допускащо Комисията да задължи държавите членки да създадат контролен орган.

               41

               Както е посочил Общият съд в точка 51 от обжалваното съдебно решение, член 7, параграф 1 от Директива 2010/40 предоставя правомощие на Комисията да приема делегирани актове в съответствие с член 290 ДФЕС „по отношение на спецификациите“ и в съответствие със „съответните разпоредби на [тази] директива, по-специално с член 6 и с приложение II“ към нея.

               42

               Понятието „спецификация“ е дефинирано в член 4, точка 17 от посочената директива като „обвързваща мярка за установяване на разпоредби, които съдържат изисквания, процедури или каквито и да било други имащи отношение правила“.

               43

               Съгласно член 6, параграф 1 от същата директива Комисията най-напред приема спецификациите, необходими за гарантиране на съответствието, оперативната съвместимост и непрекъснатостта за внедряването и експлоатацията на ИТС за приоритетните действия.

               44

               В точки 58—62 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изтълкувал съдържащото се в член 7, параграф 1 от Директива 2010/40 делегиране на правомощия в смисъл, че оправомощава Комисията да приема спецификации „в съответствие с всички разпоредби на Директива 2010/40, а не само с член 6 от нея“. Позовавайки се на член 4, точка 17, член 5, параграф 1 и член 6, параграф 4, буква в) и параграф 6 от тази директива, в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че това делегиране на правомощия е основание Комисията да въведе контролен механизъм „в съответствие с всички разпоредби на Директива 2010/40 и по-специално с целите, посочени в член 6, параграф 1 от нея и в приложение II към същата“.

               45

               В това отношение в точка 63 от посоченото решение Общият съд уточнява, че „[е било] достатъчно Комисията, която разполага с право на преценка, да счете, че създаването на такъв орган е необходимо за гарантиране на целите за съответствие, оперативна съвместимост и непрекъснатост за внедряването“ на ИТС.

               46

               Последното посочено тълкуване е опорочено от грешка при прилагане на правото.

               47

               Макар по силата на член 7 от Директива 2010/40 Комисията да е била длъжна да приеме спецификации при спазване не само на член 6 от посочената директива, но и на всички останали релевантни разпоредби от нея, вярно е също така, че с оглед на член 290 ДФЕС съдържащото се в посочения член 7 делегиране на правомощия не може да се тълкува като оправомощаващо Комисията да превиши предвидената в член 6 от посочената директива рамка, която в параграф 1 от този член изрично определя не само целта на спецификациите, но и тяхното съдържание и обхват, като определя изрично, по-специално в параграф 4 от същия член, мерките, които могат да са предмет на спецификации.

               48

               Всъщност в съответствие с член 290, параграф 1, втора алинея, първо изречение ДФЕС законодателните актове определят изрично не само целите, но и съдържанието, обхвата и продължителността на делегирането на правомощия.

               49

               Що се отнася до това изискване Съдът е приемал многократно, че в съответствие с него предоставянето на делегирано правомощие има за цел да се приемат правила, които се вписват в регулаторната рамка, установена с основния законодателен акт (решения от 18 март 2014 г., Комисия/Парламент и Съвет, C‑427/12, EU:C:2014:170, т. 38, от 16 юли 2015 г., Комисия/Парламент и Съвет, C‑88/14, EU:C:2015:499, т. 29 и от 17 март 2016 г., Парламент/Комисия, C‑286/14, EU:C:2016:183, т. 30). Практиката на Съда изисква по-специално определянето на предоставеното правомощие да бъде достатъчно точно, в смисъл че следва да посочва ясно ограниченията на това правомощие и да може да подложи неговото прилагане от страна на Комисията на контрол с оглед на обективните критерии, определени от законодателя на Съюза (вж. в този смисъл решения от 5 юли 1988 г., Central-Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, т. 13 и от 12 юли 2005 г., Alliance for Natural Health и др., C‑154/04 и C‑155/04, EU:C:2005:449, т. 90).

               50

               При тези условия още в самото начало следва да се отхвърли даденото от Комисията тълкуване на член 290 ДФЕС, съгласно което единственото ограничение за законодателя на Съюза в рамките на установяването на делегиране на правомощия съставлява забраната да се делегира приемането на съществени елементи на съответната област.

               51

               Подобно тълкуване е несъвместимо с буквата и духа на тази разпоредба. Всъщност делегирането на правомощия на основание на посочената разпоредба предоставя на Комисията правомощието да изпълнява функциите на законодател на Съюза, доколкото ѝ позволява да допълни или измени несъществени елементи на законодателния акт. В това отношение предвиденото в член 290, параграф 1, втора алинея, първо изречение ДФЕС изискване цели по-конкретно да гарантира, че подобно правомощие произтича от изрично решение на законодателя и че използването на това правомощие от страна на Комисията е в рамките, определени от самия законодател в основния акт. За тази цел, в съответствие с посочената разпоредба, основният акт трябва да съдържа границите на съдържащото се в него делегиране на правомощия на Комисията, по-специално целите, съдържанието, обхвата и продължителността на това делегиране.

               52

               Несъмнено, както посочва Комисията, член 290, параграф 1, втора алинея, първо изречение ДФЕС позволява на законодателя на Съюза да предостави на Комисията свобода на преценката да упражни предоставеното ѝ от него правомощие, която свобода, в зависимост от характеристиките на съответната област, може да бъде по-широка или по-ограничена. Все пак делегирането на правомощия по смисъла на член 290 ДФЕС и евентуалната свобода на преценката, която включва то, трябва да бъде в границите, определени в основния акт (вж. в този смисъл решение от 11 май 2017 г., Dyson/Комисия, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, т. 53).

               53

               Това тълкуване на член 290 ДФЕС всъщност се подкрепя от точка 52 от Насоките на Комисията от 24 юни 2011 г. относно делегираните актове (SEC(2011) 855), които, макар и да не обвързват Съда, могат да съставляват полезен източник на идеи (решение от 17 март 2016 г., Парламент/Комисия, C‑286/14, EU:C:2016:183, т. 43 и цитираната съдебна практика). Всъщност в тях Комисията посочва, че „законодателят трябва да опише изрично и конкретно правомощията, които иска да делегира на Комисията“, че „неясни формулировки […] не са възможни“ и че „не следва да се делегират правомощия на Комисията, като се състави единствено неизчерпателен списък на мерките, които могат да бъдат приети“.

               54

               При тези условия член 290, параграф 1, втора алинея, първо изречение ДФЕС не позволява на съда на Съюза да поправи липсата на граници, които се изискват съгласно тази разпоредба, които трябва да бъдат определени от самия законодател и които се прилагат по отношение на използването от страна на Комисията на делегираните правомощия.

               55

               В конкретния случай обаче, вместо да спази предвидената от законодателя рамка, както изисква посочената разпоредба, Общият съд е изтълкувал предвиденото в член 7 от Директива 2010/40 делегиране на правомощия единствено предвид неговите цели, без обаче да провери дали съдържанието и обхвата на делегираното правомощие също са били определени, което Общият съд е оставил на свободната преценка на Комисията.

               56

               Все пак следва да се напомни, че ако мотивите на решение на Общия съд разкриват нарушение на правото на Съюза, но неговият диспозитив се оказва обоснован по други правни съображения, такова нарушение не може да доведе до отмяната на това решение и е необходимо да се извърши замяна на мотиви (вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 150 и от 5 март 2015 г., Комисия и др./Versalis и др., C‑93/13 P и C‑123/13 P, EU:C:2015:150, т. 102 и цитираната съдебна практика).

               57

               Настоящият случай е именно такъв.

               58

               Както посочва генералният адвокат в точки 59—65 от заключението си, член 7, параграф 1 от Директива 2010/40 във връзка с член 6, параграф 4, буква в) от тази директива дава на Комисията достатъчно правно основание за установяване на контролен орган.

               59

               Всъщност, както следва от точка 47 от настоящото решение, член 6 от тази директива изрично определя не само целта, но и съдържанието и обхвата на спецификациите, които могат да бъдат приети от Комисията. По силата на параграф 4, буква в) от тази разпоредба дадена спецификация може да съдържа „организационни разпоредби, които описват процедурните задължения на различните заинтересовани страни“.

               60

               Разпоредбите, които се съдържат в оспорените регламенти и които са свързани със създаването на контролен орган, а именно член 8 от Делегиран регламент № 885/2013 и член 9 от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013, съставляват подобни организационни разпоредби, описващи процедурните задължения на различните заинтересовани страни.

               61

               Всъщност, както посочва Общият съд в точки 57 и 64 от обжалваното съдебно решение, от тези членове се установява, че контролният орган има за функция да оценява спазването от страна на различните оператори на спецификациите, предвидени в оспорените регламенти. За тази цел посочените членове изискват този контролен орган да е независим и безпристрастен. Освен това те задължават съответните оператори да предоставят на посочения орган своите идентификационни данни, описание на информационните услуги, които предоставят, и декларация за съответствие. Накрая, същите тези членове предвиждат, че контролният орган проверява на случаен принцип точността на декларациите на определен брой оператори и всяка година докладва на компетентния национален орган относно подадените декларации и резултатите от проверките на случаен принцип.

               62

               Така, от една страна, член 8 от Делегиран регламент № 885/2013 и член 9 от Делегиран регламент (ЕС) № 886/2013 са от „организационно“ естество, тъй като предвиждат създаването и организацията на контролен орган, който има за функция да оценява спазването на предвидените в оспорените регламенти спецификации от страна на различните оператори, като същевременно изискват този контролен орган да бъде независим и безпристрастен.

               63

               От една страна, посочените разпоредби „описват процедурните задължения на различните заинтересовани страни“, тъй като задължават съответните оператори да представят на посочения орган своите идентификационни данни, описание на информационните услуги, които предоставят, и декларации за съответствие, въз основа на които същият орган трябва ежегодно да докладва до компетентния национален орган.

               64

               Това тълкуване на член 6, параграф 4, буква в) от Директива 2010/40 не се поставя под въпрос от довода на Чешката република, че член 5, параграф 1 от Директива 2010/40 предоставя на държавите членки правото да изберат какви способи за привеждане в изпълнение да използват, за да гарантират прилагането на ИТС приложенията и услугите.

               65

               Всъщност този член 5, параграф 1 се ограничава до това да задължи държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че приетите от Комисията спецификации са приложени по отношение на ИТС приложенията и услугите при тяхното внедряване. Следователно той няма отношение към съдържанието на тези спецификации.

               66

               Тъй като диспозитивът на обжалваното съдебно решение е обоснован, второто основание следва да се отхвърли.

         По третото основание
      Доводи на страните

               67

               В рамките на първата част от своето трето основание Чешката република посочва, че Общият съд е изопачил нейните доводи, изтъкнати в първоинстанционното производство, като е приел за установено в точка 39 от обжалваното съдебно решение, че тя е на едно мнение с Комисията относно обстоятелството, че оспорените регламенти не са приложими, докато дадена държава членка не реши да внедри ИТС приложенията и услугите на своята територия.

               68

               В рамките на втората част на това основание Чешката република упреква Общия съд, че не е взел предвид нейния довод, че намерението на Комисията да наложи задължение на всички държави членки да внедрят ИТС приложенията и услугите произтича изрично от обяснителните меморандуми към оспорените регламенти.

               69

               Накрая, третата част на посоченото основание е изведена от обстоятелството, че Общият съд неправилно e отхвърлил довода на Чешката република, че контролният орган съставлява съществен елемент от съответната област, който не може да бъде предмет на делегиране на правомощия.

               70

               Комисията оспорва тези доводи.

         Съображения на Съда

               71

               Както приема генералният адвокат в точка 85 от заключението си, първата част от третото основание произтича от погрешен прочит на първо изречение от точка 39 от обжалваното съдебно решение. Всъщност, обратно на твърденията на Чешката република, Общият съд не е констатирал наличието на съгласие между страните относно тълкуването на самите оспорени регламенти, а само относно тълкуването на Директива 2010/40.

               72

               Що се отнася до втората част от третото основание, в рамките на която по същество Чешката република изтъква, че Общият съд не е отговорил конкретно на нейните доводи, изведени от обяснителните меморандуми към оспорените регламенти, следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда задължението на Общия съд по член 36 и член 53, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз да мотивира решенията си не изисква от него да излага изчерпателно и да посочва поединично всички представени от страните по спора съображения. Следователно мотивите могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които са взети въпросните мерки, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол (решения от 29 март 2011 г., ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., C‑201/09 P и C‑216/09 P, EU:C:2011:190, т. 78 и от 8 март 2016 г., Гърция/Комисия, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, т. 38 и цитираната съдебна практика).

               73

               Както посочва генералният адвокат в точка 89 от заключението си, изложените от Общия съд в точки 35—44 от обжалваното съдебно решение мотиви са ясни и позволяват както на Чешката република да се запознае с причините, поради които Общият съд е отхвърлил посоченото основание, така и на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол. Следователно в това отношение обжалваното съдебно решение не е опорочено от липса на мотиви.

               74

               В рамките на третата част от третото основание Чешката република критикува Общия съд, че е отхвърлил довода ѝ, че контролният орган съставлява „съществен елемент“ по смисъла на член 290 ДФЕС, който не може да бъде предмет на делегиране на правомощия.

               75

               В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС съществените елементи от една област се запазват за законодателния акт и съответно не могат да бъдат предмет на делегиране на правомощие.

               76

               Освен това посочената забрана за делегиране на правомощия относно съществени елементи от дадена област е в съответствие с постоянната практика на Съда (вж. в този смисъл решения от 17 декември 1970 г., Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, т. 6 и от 5 септември 2012 г., Парламент/Съвет, C‑355/10, EU:C:2012:516, т. 64 и цитираната съдебна практика).

               77

               Съгласно тази съдебна практика въпросът кои елементи на дадена област трябва да се квалифицират като „съществени“ не зависи само от преценката на законодателя на Съюза, а трябва да се основава на обективни критерии, които могат да бъдат предмет на съдебен контрол. В това отношение е необходимо да се вземат предвид характеристиките и особеностите на съответната област (решения от 5 септември 2012 г., Парламент/Съвет, C‑355/10, EU:C:2012:516, т. 67 и 68 и от 22 юни 2016 г., DK Recycling und Roheisen/Комисия, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, т. 48 и цитираната съдебна практика).

               78

               Даден елемент е съществен по смисъла на член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС, по-специално ако неговото приемане налага да се направи политически избор, който спада към отговорностите, присъщи на законодателя на Съюза, доколкото предполага претегляне на различните разглеждани интереси въз основа на много фактори за преценка или ако създава възможност за засягане на основните права на съответните лица в толкова голяма степен, че налага намесата на законодателя на Съюза (вж. в този смисъл решение от 5 септември 2012 г., Парламент/Съвет, C‑355/10, EU:C:2012:516, т. 65, 76 и 77).

               79

               В конкретния случай в точка 72 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода на Чешката република, че създаването на контролен орган съставлява съществен елемент от разглежданата област, който не може да бъде предмет на делегиране на правомощия, като посочва, че в това отношение е било достатъчно да се приеме за установено, че Комисията не е превишила правомощията, възложени ѝ с Директива 2010/40.

               80

               Това разсъждение на Общия съд съдържа грешка при прилагане на правото.

               81

               Всъщност, предвиждайки изрично, че съществените елементи от една област са запазени за законодателния акт и съответно не могат да бъдат предмет на делегиране на правомощие, член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС ограничава свободата на действие, с която разполага законодателят на Съюза в рамките на организирането на делегирането на правомощия. Всъщност тази разпоредба цели да гарантира, че решенията относно подобни елементи са запазени за посочения законодател.

               82

               В обжалваното съдебно решение обаче Общият съд не е разгледал въпроса дали създаването на контролен орган съставлява съществен елемент по смисъла на посочената разпоредба, като по този начин не е изключил възможността случаят да е именно такъв. Той се е ограничил до това да направи позоваване на обхвата на делегирането на правомощия, което се съдържа в член 7 от Директива 2010/40.

               83

               По този начин Общият съд е нарушил член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС. Всъщност, обратно на това, което изисква посочената разпоредба, Общият съд не е проверил дали в конкретния случай приемането на норми относно съществени елементи от съответната област е продължавало да бъде запазено за законодателя на Съюза и не е било предмет на делегиране на правомощия.

               84

               Все пак, тъй като диспозитивът на обжалваното съдебно решение е бил обоснован по друго правно съображение, е необходимо да се извърши замяна на мотиви в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 56.

               85

               В това отношение следва да се посочи, че квалификацията на даден елемент като „съществен“ не може да бъде оставена в ръцете на законодателя на Съюза, а зависи от критерии, които произтичат от обективно тълкуване на член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС, сред които се съдържат по-специално посочените в точка 78 от настоящото решение.

               86

               В конкретния случай, по отношение на организацията на контролния орган, посочена в точка 61 от настоящото решение, следва да се приеме за установено, че неговото създаване не предполага нито политически избор, нито засягане на основните права на операторите в толкова голяма степен, че да налага намесата на законодателя на Съюза. По-специално компетентността на този орган продължава да бъде ограничена основно до събиране на информация и представяне на доклади от оценката. Последиците от неговото създаване за съответните оператори се ограничават до задължението да представят пред него идентификационните си данни, описание на предоставяната от тях информационна услуга и декларации за съответствие.

               87

               Следователно, обратно на твърдението на Чешката република, създаването на контролен орган не съставлява „съществен елемент“ от съответната област по смисъла на член 290, параграф 1, втора алинея, второ изречение ДФЕС.

               88

               Поради това третото основание трябва изцяло да се отхвърли като неоснователно.

               89

               След като трите основания са отхвърлени, жалбата пред Съда следва да бъде оставена без уважение.

         По съдебните разноски

               90

               Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.

               91

               Тъй като Комисията е поискала Чешката република да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, а последната е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Комисията.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                        1)

                           Отхвърля жалбата.

                        2)

                           Осъжда Чешката република да плати съдебните разноски.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: чешки.


Решение на Съда (пети състав) от 10 май 2001 г. # Henning Veedfald срещу Århus Amtskommune. # Искане за преюдициално заключение: Højesteret - Дания. # Сближаване на законодателствата - Директива 85/374/ЕИО. # Дело C-203/99.


Решение на Съда (пети състав) от 22 май 2003 г. # Френска република срещу Комисия на Европейските общности. # Земеделие. # Дело C-393/01.


Решение на Общия съд (трети състав) от 14 юни 2016 г.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „MEISSEN“ — По-ранни словни и фигуративна национални марки и марки на Европейския съюз „MEISSEN“, „MEISSENER PORZELLAN“, „HAUS MEISSEN“, „Meissen“ и „Meissener Porzellan“ — Относителни основания за отказ — Липса на вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Отличителен характер и репутация на по-ранните марки — Член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009 — Реално използване на по-ранните марки — Член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 — Член 15, параграф 1 от Регламент № 207/2009.#Дело T-789/14.


Решение на Съда (втори състав) от 18 декември 1980 г. # Pierre Gratreau срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностно лице - Повишение. # Съединени дела 156/79 и 51/80.


Решение на Съда от 11 март 1975 г. # Porrini и други срещу Европейска общност за атомна енергия и Comont SpA и Bellintani и други срещу Европейска общност за атомна енергия и Cemi SpA. # Искане за преюдициално заключение: Tribunale di Varese - Италия. # Дело 65-74.


title: Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 22 май 2007 г. # Adelaida López Teruel срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Длъжностни лица. # Дело F-97/06.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
      22 май 2007 година
      Дело F-97/06
      Adelaida López Teruel
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
      „Длъжностни лица — Инвалидност — Отхвърляне на искането за съставяне на комисия по инвалидност“
      Предмет: Жалба на основание членове 236 ЕО и 152 АЕ, с която г‑жа López Teruel иска отмяна на решението на СХВП от 6 октомври 2005 г.
         за отхвърляне на искането ѝ за съставяне на комисия по инвалидност съгласно член 78 от Правилника за длъжностните лица

      Решение: Отменя решението от 6 октомври 2005 г., с което СХВП отхвърля искането на жалбоподателя за съставяне на комисия по инвалидност.
         Осъжда СХВП да заплати съдебните разноски.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Инвалидност — Започване на процедура за установяване на инвалидност — Условия
      (член 59, параграф 4 и член 78, първа алинея от Правилника за длъжностните лица; член 13 от приложение VIII)
      2.      Длъжностни лица — Инвалидност — Започване на процедура за установяване на инвалидност — Условия
      (член 59, параграф 1 и член 78, първа алинея от Правилника за длъжностните лица; член 13 от приложение VIII)
      1.      Правото на длъжностното лице на обезщетение за инвалидност, което е гарантирано от разпоредбите на член 78, първа алинея от
         Правилника за длъжностните лица и от член 13, параграф 1 от приложение VIII към него и което може да бъде признато само след
         приключване на процедурата за установяване на инвалидност, включва — имплицитно, но по необходимост — правото на това лице
         да бъде започната посочената процедура, ако то отговаря на предвидените в горепосочените разпоредби условия. Тези разпоредби
         не предвиждат, че органът по назначаването действа при условията на оперативна самостоятелност, и a fortiori не му предоставят
         само възможност да реши дали да започне процедурата за установяване на инвалидност или не, а предвиждат, че при вземането
         на това решение той действа при условията на обвързана компетентност, тоест компетентният орган е длъжен да започне процедурата
         за установяване на инвалидност, ако установи, че предвидените в тези разпоредби условия са изпълнени. Би било в противоречие
         с разпоредбите на член 78 от Правилника за длъжностните лица да се признае, че във всеки случай администрацията разполага
         само с възможност да сезира комисията по инвалидност, тъй като подобни условия за сезиране на посочената комисия по инвалидност
         биха лишили от ефективност признатото на длъжностното лице право. Следователно органът по назначаването има основание да откаже
         да започне процедурата по инвалидност само ако не е изпълнено едно от необходимите условия. Така длъжностно лице, което не
         е принудено да преустанови изпълнението на служебните си задължения поради инвалидността си — тъй като в предходен момент
         е придобило право на пенсия за осигурителен стаж или тъй като вече е подало оставка — няма право да иска започване на процедурата
         за установяване на инвалидност.

      Член 59, параграф 4 от Правилника за длъжностните лица, съгласно който органът по назначаването може да сезира комисията по
         инвалидност със случая на длъжностно лице, чийто отпуск по болест надвишава дванадесет месеца за всеки период от три години,
         като в този случай е налице само възможност за сезиране на комисията по инвалидност, не е приложим за хипотезата, в която
         длъжностно лице е поискало свикването на комисията по инвалидност. Тази разпоредба урежда специално случая, в който администрацията
         взима инициатива за започване на процедурата за установяване на инвалидност. Именно затова с тази разпоредба се позволява
         на органа по назначаването да започне служебно процедура за установяване на инвалидност само когато продължителността на отсъствията
         на длъжностното лице поради отпуск по болест надхвърля определен период: подобно свързано с продължителността условие гарантира,
         че длъжностното лице разполага с разумен срок, за да се възстанови и да започне отново да изпълнява служебните си задължения,
         преди да бъде пенсионирано поради инвалидност. От това следва, че при искане от страна на заинтересованото лице органът по
         назначаването не може да откаже да започне процедура за установяване на инвалидност с мотив, че отпускът по болест на лицето
         не надвишава изискваните дванадесет месеца и че следователно не отговаря на свързаното с определен срок условие, предвидено
         в член 59, параграф 4 от Правилника за длъжностните лица, тъй като това свързано с определен срок условие не може да бъде
         противопоставено на искане, направено по реда на член 78 от Правилника.

      (вж. точки 48—53 и 56)
      Позоваване на:
      Съд — 17 май 1984 г., Bähr/Комисия, 12/83, Recueil, стр. 2155, точки 12 и 13; 13 януари 2005 г., Nardone/Комисия, C‑181/03 P,
         Recueil, стр. I‑199, точка 39

      Първоинстанционен съд — 16 юни 2000 г., C/Съвет, T‑84/98, Recueil FP, стр. I‑A‑113 и II‑497, точка 68; 21 октомври 2003 г.,
         Birkhoff/Комисия, T‑302/01, Recueil FP, стр. I‑A‑245 и II‑1185, точка 38

      Съд на публичната служба — 16 януари 2007 г., Gesner/СХВП, F‑119/05, все още непубликувано в Сборника, точка 33
      2.      Разпоредбите на член 59, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица относно отпуска по болест и на член 78, първа алинея
         относно обезщетението за инвалидност уреждат отделни процедури, с които се преследват различни цели. При все това от недвусмисления
         текст на член 13 от приложение VIII към Правилника, който в съответствие с член 78 от него определя условията, при които длъжностно
         лице придобива право на пенсия за инвалидност, следва, че процедура за установяване на инвалидност може да се започне само
         за длъжностно лице, което трябва да прекрати служебното си правоотношение поради невъзможността да изпълнява служебните си
         задължения вследствие на инвалидност. Следователно когато здравословното състояние на длъжностно лице не възпрепятства изпълнението
         на служебните му задължения, то явно не може да претендира за пенсия за инвалидност.

      Поради това и макар предвидените в член 59, параграф 1 и член 78, първа алинея от Правилника за длъжностните лица процедури
         да са отделни, администрацията може да се основава на заключението от допитването до независим лекар, съгласно което длъжностното
         лице е годно да изпълнява служебните си задължения, за да не позволи прегледа на последното от комисия по инвалидност, ако
         заболяването, за което длъжностното лице иска становището на комисията по инвалидност, е същото като разгледаното от независимия
         лекар. Администрацията може също така да основе отказа си да състави комисия по инвалидност на такова заключение, ако искането
         на длъжностното лице представлява злоупотреба с право, по-конкретно ако с него само се цели при липсата на нови данни да се
         оспори заключението на независимия лекар или неоснователно да се изтъква наличието на ново заболяване.

      (вж. точки 59—61)
      Позоваване на:
      Съд — 9 юли 1975 г., Vellozzi/Комисия, 42/74 и 62/74, Recueil, стр. 871, точки 25—27; Bähr/Комисия, посочено по-горе, точка 12;
         Nardone/Комисия, посочено по-горе, точка 39