title: Решение на Съда (втори състав) от 28 юни 2012 г.#Markus Geltl срещу Daimler AG.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof.#Директиви 2003/6/ЕО и 2003/124/ЕО — Вътрешна информация — Понятието „точна информация“ — Междинни етапи на продължителен процес — Посочване на набор от обстоятелства или събитие, за които разумно може да се очаква, че ще настъпят — Тълкуване на израза „разумно може да се очаква“ — Публично оповестяване на информация за смяната на ръководител на дружество.#Дело C‑19/11.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C-19/11
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Германия) с акт от 22 ноември 2010 г., постъпил в Съда на 14 януари 2011 г., в рамките на производство по дело
            Markus Geltl
            срещу
            Daimler AG,
            в присъствието на:
            Lothar Meier и др.,
            СЪДЪТ (втори състав),
            състоящ се от: г-н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състав, г-н U. Lõhmus (докладчик), г-н A. Rosas, г-н A. Ó Caoimh и г-н C. G. Fernlund, съдии,
            генерален адвокат: г-н P. Mengozzi,
            секретар: г-жа A. Impellizzeri, администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 2 февруари 2012 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за г-н Geltl, от R. Lindner, Rechtsanwalt,
            – за Daimler AG, от M. Sustmann и R. Schmidt-Bendum, Rechtsanwälte,
            – за г-н Meier, от H. Schmidt, Rechtsanwalt,
            – за г-жа Endruweit и др., от R. Lindner,
            – за белгийското правителство, от г-жа M. Jacobs и г-н J.-C. Halleux, в качеството на представители,
            – за чешкото правителство, от г-н M. Smolek и г-н D. Hadroušek, в качеството на представители,
            – за естонското правителство, от г-жа M. Linntam, в качеството на представител,
            – за италианското правителство, от г-жа G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от г-жа M. Russo, avvocato dello Stato,
            – за португалското правителство, от г-н L. Inez Fernandes и г-н F. Matias Santos, в качеството на представители,
            – за правителството на Обединеното кралство, от г-н S. Hathaway, в качеството на представител, подпомаган от г-н A. Henshaw, barrister,
            – за Европейската комисия, от г-н G. Braun и г-жа Р. Василева, в качеството на представители,
            след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 март 2012 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, точка 1 от Директива 2003/6/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 28 януари 2003 година относно търговията с вътрешна информация и манипулирането на пазара (пазарна злоупотреба) (ОВ L 96, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 5, стр. 210) и на член 1, параграф 1 от Директива 2003/124/ЕО на Комисията от 22 декември 2003 година за прилагане на Директива 2003/6 относно определението и публичното оповестяване на вътрешна информация и относно определението за манипулиране на пазара (OВ L 339, стр. 70; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 5, стр. 243).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Geltl и Daimler AG (наричано по-нататък „Daimler“) по повод вредата, която г-н Geltl твърди, че е претърпял поради късното публично оповестяване от страна на това дружество на информация за предсрочното освобождаване на председателя на управителния му съвет.
            Правна уредба
            Правото на Съюза
            Директива 2003/6
            3. Съображения 2, 12, 16 и 24 от Директива 2003/6 гласят:
            „(2) Един интегриран и ефективен финансов пазар изисква интегритет на пазара. Гладкото функциониране на пазарите на ценни книжа и доверието на обществеността в тези пазари са необходими предпоставки за икономически растеж и за благоденствие. Пазарните злоупотреби вредят на интегритета на финансовите пазари и разколебават доверието на обществеността в ценните книжа и в деривативните инструменти.
            […]
            (12) Понятието „пазарна злоупотреба“ обхваща търговията с вътрешна информация и манипулирането на пазара. Целта на законодателство, насочено срещу търговията с вътрешна информация, е същата като тази на законодателство, насочено срещу манипулирането на пазара: да се гарантира интегритетът на финансовите пазари на Общността и да се укрепи доверието на инвеститорите в тези пазари. […]
            […]
            (16) Вътрешна информация е всяка информация с прецизен характер, която не е била направена публично достояние и която се отнася пряко или косвено до един или повече емитенти на финансови инструменти или до един или повече финансови инструменти. Информация, която би могла да повлияе чувствително на развитието и формирането на цените на един регулиран пазар в това му качество, би могла да се разглежда като информация, която засяга косвено един или повече емитенти на финансови инструменти или един или повече деривативни финансови инструмента, които са свързани с тях.
            […]
            (24) Бързо и справедливо публично оповестяване на информацията засилва интегритета на пазара, докато избирателно разкриване от емитентите може да доведе до загуба на доверие на инвеститорите в интегритета на финансовите пазари. […]“.
            4. Член 1, точка 1, първа алинея от тази директива определя понятието „вътрешна информация“ като „точна информация, която не е била направена публично достояние, която се отнася пряко или косвено до един или повече емитенти на финансови инструменти или до един или повече финансови инструменти и която, ако бъде направена публично достояние, би могла да повлияе чувствително на курса на съответните финансови инструменти или на курса на деривативните финансови инструменти, които са свързани с тях“.
            5. Член 2 от посочената директива предвижда:
            „1. Държавите членки забраняват на всяко от лицата, посочени във втора алинея, които разполагат с вътрешна информация, да използват тази информация, когато придобиват или продават или когато се опитват да придобият или да продадат за тяхна собствена сметка или за чужда сметка, или пряко или косвено, финансовите инструменти, за които се отнася тази информация.
            Първа алинея се прилага по отношение на всяко лице, което разполага с такава информация:
            а) поради качеството си на член на ръководните, управителните или надзорните органи на емитента, или
            б) поради своето участие в капитала на емитента, или
            в) поради достъпа до информация, който има поради работата си, професията си или функциите си, или
            г) поради своята престъпна дейност.
            2. Когато едно лице от посочените в параграф 1 е юридическо лице, забраната, предвидена в този параграф, се прилага също по отношение на физическите лица, които участват при взимане на решението да се извърши операцията за сметка на съответното юридическо лице.
            3. Настоящият член не се прилага по отношение на транзакциите, извършени, за да се гарантира изпълнението на задължение за придобиване или продажба на финансови инструменти, което е станало изискуемо, когато това задължение е резултат от споразумение, сключено преди съответното лице да разполага с вътрешната информация“.
            6. Член 6, параграфи 1 и 2 от същата директива гласи:
            „1. Държавите членки следят емитентите на финансови инструменти да правят обществено достояние, веднага щом това стане възможно, вътрешната информация, която се отнася пряко до тези емитенти.
            […]
            2. Един емитент може, на своя собствена отговорност, да отложи публикуването на вътрешна информация по смисъла на параграф 1, за да не увреди своите законни интереси, при положение че няма опасност този пропуск да въведе в заблуждение обществеността и че емитентът е в състояние да гарантира конфиденциалността на тази информация. Държавите членки могат да изискват от емитентите да уведомяват незабавно компетентния орган за решението да отложат публикуването на вътрешна информация“.
            Директива 2003/124
            7. Съгласно съображения 1 и 3 от Директива 2003/124:
            „(1) Разумните инвеститори основават инвестиционните си решения върху информацията, с която вече разполагат, т.е. на предварително налична информация. Следователно въпросът дали би било вероятно при вземането на инвестиционно решение разумният инвеститор да взема под внимание определена информация, трябва да бъде оценяван въз основа на предварително налична информация. Подобна оценка трябва да отчете очакваното въздействие на информацията в светлината на цялостната дейност на съответния емитент, на достоверността на източника на информация и на всякакви други пазарни променливи, които могат да засегнат при дадените обстоятелства [съответния] финансов инструмент или свързания с него деривативен финансов инструмент.
            […]
            (3) Следва да се увеличи правната сигурност за участниците на пазара посредством по-тясно определение на два от елементите, които са същностни за определянето на вътрешна информация, а именно точното естество на тази информация и значението на потенциалния ѝ ефект върху цените на финансовите инструменти или на свързаните деривативни финансови инструменти“.
            8. Член 1 от същата директива, озаглавен „Вътрешна информация“, гласи:
            „1. За целите на прилагането на точка 1 на член 1 от Директива 2003/6/ЕО се счита, че информацията е точна, ако тя посочва набор от обстоятелства, които съществуват или разумно може да се очаква, че ще настъпят, или посочва събитие, което е настъпило или може да се очаква, че ще настъпи, и ако такава информ ация е дотолкова специфична, че способства изготвянето на заключение относно възможното въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цените на финансовите инструменти или на свързаните деривативни финансови инструменти.
            2. За целите на прилагането на точка 1 на член 1 от Директива 2003/6/ЕО „информация, която, ако стане публична, вероятно би оказала значимо въздействие върху цените на финансовите инструменти или на свързаните деривативни финансови инструменти“, означава информацията, която даден разумен инвеститор би използвал като част от основата на своите инвестиционни решения“.
            9. Член 3, параграф 1 от тази директива съдържа неизчерпателен списък на обстоятелствата, с които може да са свързани законните интереси на емитента по смисъла на член 6, параграф 2 от Директива 2003/6, а именно текущи преговори или свързани с тях обстоятелства, когато публичното оповестяване би могло да повлияе върху изхода или обичайния ход на тези преговори, както и взетите решения или сключените договори от управителното тяло на емитента, които, за да влязат в действие, се нуждаят от одобрението на друг орган на емитента, когато организацията му изисква разделянето на тези два органа.
            Германското право
            10. Член 13, параграф 1 от Закона за публичното предлагане на ценни книжа (Gesetz über den Wertpapierhandel) в редакцията му от 9 септември 1998 г. (BGBl. 1998 I, стр. 2708), изменен със Закона за подобряване защитата на инвеститорите (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes) от 28 октомври 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 2630, наричан по-нататък „WpHG“), гласи:
            „Вътрешна информация е конкретна информация за обстоятелства, които не са публично огласени, които се отнасят до един или повече емитенти на финансови инструменти, за които се прилага забраната на търговията с вътрешна информация, или до един или повече такива финансови инструменти и които, ако бъдат публично огласени, могат да окажат съществено влияние върху борсовата или пазарната цена на тези финансови инструменти. Такова влияние може да окаже информацията, която обичайно се използва от инвеститорите при вземането на решение за инвестиране. Обстоятелства по смисъла на първото изречение са и обстоятелствата, за които може да се очаква, че ще настъпят […]“.
            11. Член 6, параграфи 1 и 2 от Директива 2003/6 е транспониран в германското право с член 15, параграфи 1 и 3 от WpHG. Съгласно член 15, параграф 6 от този закон, ако наруши задълженията си по параграфи 1—4 от посочения член, емитентът е длъжен да поправи при посочените в член 37b от WpHG условия вредата, която е причинил на трето лице.
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            12. От акта за преюдициално запитване е видно, че след общото събрание на Daimler AG от 6 април 2005 г. г-н Schrempp, председател на управителния съвет, обмисля идеята да прекрати предсрочно мандата си, който изтича през 2008 г. На 17 май 2005 г. той уведомява за намерението си г-н Kopper, председател на надзорния съвет на дружеството. В периода между 1 юни и 27 юли 2005 г. за намерението на г-н Schrempp да се оттегли са информирани и други членове на надзорния и на управителния съвет.
            13. След 10 юли 2005 г. Daimler изготвя съобщение за пресата, външно изявление и писмо до служителите на дружеството.
            14. На 13 юли 2005 г. са свикани събрания на председателската комисия на надзорния съвет на Daimler (наричана по-нататък „председателската комисия“), както и на самия надзорен съвет, съответно за 27 и за 28 юли 2005 г., като в поканите не се споменава за възможна смяна на председателя на управителния съвет.
            15. На 18 юли 2005 г. г-н Schrempp и г-н Kopper се споразумяват да внесат на събранието на надзорния съвет, насрочено за 28 юли 2005 г., предложение за предсрочното освобождаване на г-н Schrempp и за избирането на г-н Zetsche за негов приемник.
            16. На събранието си, започнало в 17 ч. на 27 юли 2005 г., председателската комисия решава да предложи на надзорния съвет да одобри този избор на насроченото за следващия ден събрание.
            17. На 28 юли 2005 г. към 9,50 ч. надзорният съвет на Daimler решава да освободи г-н Schrempp в края на годината и определя г-н Zetsche за негов приемник.
            18. Това решение е съобщено на ръководствата на борсите и на Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Федерална служба за контрол на финансовите услуги) и е публикувано в базата данни на Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (германското дружество за ad hoc публикации).
            19. Вследствие на тази публикация курсът на акциите на Daimler, вече нараснал същата сутрин поради публикуването на резултатите за второто тримесечие на 2005 г., значително се повишава.
            20. Г-н Geltl и няколко други инвеститори продават акциите си от Daimler преди публикуването на споменатото решение. Те предявяват искове против това дружество пред Landgericht Stuttgart и искат обезщетение за нанесени вреди, твърдейки, че въпросното съобщение е било направено късно. Този съд отправя искане до Oberlandesgericht Stuttgart да се произнесе по няколко свързани с тези спорове въпроса в рамките на пилотно дело („Musterverfahren“).
            21. В пилотното си решение от 22 април 2009 г. Oberlandesgericht Stuttgart приема, че не може да се установи, че на 17 май 2005 г. или на по-късна дата е съществувала вътрешна информация за намерението на г-н Schrempp да напусне длъжността си със или без одобрението на надзорния съвет на Daimler. Според този съд определящият факт, който е можел да окаже въздействие върху цената на акциите на това дружество, е решението на надзорния съвет от 28 юли 2005 г. Това решение става достатъчно вероятно, след като на 27 юли 2005 г., след 17 ч., председателската комисия решава да предложи на надзорния съвет да го приеме. Затова вътрешна информация възниква едва след тази дата. Oberlandesgericht Stuttgart приема, че предвидените в член 15, параграф 3 от WpHG условия за отлагане на публичното оповестяване на тази информация не са изцяло изпълнени, но дори да са били, твърдяната от жалбоподателите вреда пак е щяла да настъпи.
            22. Сезирана с жалба, запитващата юрисдикция отбелязва, че Oberlandesgericht Stuttgart не е изследвал дали отделните етапи на процеса, завършил с приемане на решението от 28 юли 2005 г., са могли да окажат въздействие върху цената на акциите на Daimler. За сметка на това в административно-наказателно производство, свързано със същите обстоятелства като тези по главното производство, Oberlandesgericht Frankfurt am Main приема, че разглеждането на няколко самостоятелни обстоятелства като част от едно-единствено общо решение противоречи на текста на член 13, параграф 1 от WpHG и на разпоредбите на директиви 2003/6 и 2003/124 и че затова задължението за публично оповестяване възниква в момента, в който вътрешният процес приключва с решение и това решение е съобщено на някой от ръководителите на съответното предприятие.
            23. При тези условия Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Трябва ли за целите на прилагането на член 1, [точка 1] от Директива 2003/6 и на член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 при продължителен процес, който след няколко междинни етапа би довел до осъществяването на определено обстоятелство или на определено събитие, да се вземе предвид единствено дали това бъдещо обстоятелство или бъдещо събитие трябва да се счита за точна информация по смисъла на тези разпоредби на директивите и съответно да се провери дали може разумно да се очаква, че бъдещото обстоятелство или бъдещото събитие ще настъпи, или при такъв продължителен процес междинните етапи, които вече съществуват или са настъпили и които са свързани с осъществяването на бъдещото обстоятелство или на бъдещото събитие, също могат да съставляват точна информация по смисъла на посочените разпоредби на директивите?
            2) Изразът „разумно може да се очаква“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2003/124/ЕО изисква ли преценка на вероятността с извод за наличие на убедителна или висока вероятност, или под обстоятелства или събития, за които може да се очаква, че ще настъпят, следва да се разбира, че изискваната степен на вероятност зависи от значимостта на последиците за емитента и че ако възможността за влияние върху цената на акциите е голяма, достатъчно е настъпването на бъдещото обстоятелство или на бъдещото събитие да е несигурно, стига да не е невероятно?“.
            По преюдициалните въпроси
            24. В самото начало следва да се напомни, че за да се гарантира интегритетът на финансовите пазари на Европейския съюз и да се укрепи доверието на инвеститорите в тези пазари, Директива 2003/6 забранява използването на вътрешна информация при условията на член 2 от нея и по силата на член 6, параграф 1 задължава емитентите на финансови инструменти публично да оповестяват, веднага щом това стане възможно, вътрешната информация, която се отнася пряко до тях. Съгласно член 6, параграф 2 публичното оповестяване на такава информация може да бъде отложено при определени обстоятелства, за да не се увредят законните интереси на емитента.
            25. Съдържащото се в член 1, точка 1, алинея първа от тази директива определение на понятието „вътрешна информация“ включва четири главни признака. Първо, става въпрос за точна информация. Второ, тази информация не е била направена публично достояние. Трето, тя се отнася пряко или косвено до един или повече финансови инструменти или до техните емитенти. Четвърто, ако бъде направена публично достояние, тя би могла да окаже значимо въздействие върху цената на съответните финансови инструменти или на свързаните с тях деривативни финансови инструменти. Първият и четвъртият признак са определени по-точно съответно в член 1, параграф 1 и член 1, параграф 2 от Директива 2003/124.
            26. С поставените въпроси запитващата юрисдикция цели да получи разяснения относно първия от тези признаци, а именно точността на информацията.
            По първия въпрос
            27. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, точка 1 от Директива 2003/6 и член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 трябва да се тълкуват в смисъл, че при продължителен процес, който би довел до осъществяването на определено обстоятелство или на определено събитие, точна информация по смисъла на тези разпоредби могат да представляват не само това обстоятелство или събитие, а и междинните етапи на този процес, които вече съществуват или са настъпили и които са свързани с тяхното осъществяване.
            28. От съображение 3 от Директива 2003/124 е видно, че целта ѝ е да даде по-тясно определение на понятието „точна информация“, употребено в Директива 2003/6, за да се увеличи правната сигурност за участниците на съответния пазар.
            29. Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 информацията е точна, ако са изпълнени две кумулативни условия. От една страна, информацията трябва да посочва набор от обстоятелства, които съществуват или разумно може да се очаква, че ще настъпят, или да посочва събитие, което е настъпило или разумно може да се очаква, че ще настъпи. От друга страна, тя трябва да бъде дотолкова специфична, че да налага извод за възможно въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цените на финансовите инструменти или на свързаните с тях деривативни финансови инструменти.
            30. Тъй като понятията „набор от обстоятелства“ и „събитие“ не са определени в тази директива, следва да се прибегне към общоприетия им смисъл.
            31. Следва да се констатира, че сам по себе си междинният етап на един продължителен процес може да представлява набор от обстоятелства или събитие според общоприетото значение на тези понятия.
            32. Тази констатация се потвърждава от член 3, параграф 1 от Директива 2003/124, която като примери за вътрешна информация, чието публикуване може да се отложи на основание член 6, параграф 2 от Директива 2003/6, изброява ситуации, които са типични случаи на последователни междинни етапи, а именно текущите преговори и взетите решения или сключените договори от управителното тяло на емитента, които, за да влязат в действие, се нуждаят от одобрението на друг орган на този емитент.
            33. Впрочем целта на Директива 2003/6, видно по-специално от съображения 2 и 12 от нея, е да се гарантира интегритетът на финансовите пазари на Съюза и да се укрепи доверието на инвеститорите в тези пазари. Основа на това доверие е обстоятелството, че инвеститорите ще бъдат равнопоставени и защитени по-специално от неправомерно използване на вътрешна информация (вж. в този смисъл Решение от 23 декември 2009 г. по дело Spector Photo Group и Van Raemdonck, C-45/08, Сборник, стр. I-12073, точка 47 и Решение от 7 юли 2011 г. по дело IMC Securities, C-445/09, Сборник, стр. I-5917, точка 27).
            34. В това отношение първото изречение на съображение 24 от тази директива уточнява, че бързото и справедливо публично оповестяване на информацията засилва интегритета на пазара, докато избирателното разкриване от емитентите може да доведе до загуба на доверието на инвеститорите в интегритета на финансовите пазари.
            35. Тълкуване на понятията „набор от обстоятелства“ и „събитие“, при което се пренебрегват междинните етапи на един продължителен процес, може да засегне припомнените в предходните две точки от това решение цели. Всъщност изключването на възможността информацията, свързана с етап на такъв процес, да се счита за точна информация по смисъла на член 1, точка 1 от Директива 2003/6, би обезсмислило предвиденото в член 6, параграф 1, първа алинея от същата директива задължение за публично оповестяване на тази информация, въпреки че тя е съвсем конкретна и че са налице и останалите конститутивни признаци на вътр ешната информация, изброени в точка 25 от настоящото решение.
            36. При това положение някои лица, които разполагат с тази информация, биха могли да се окажат в по-благоприятна ситуация от другите инвеститори и биха могли да извлекат облага в ущърб на тези, на които тя не е известна (вж. в този смисъл Решение по дело Spector Photo Group и Van Raemdonck, посочено по-горе, точка 48).
            37. Рискът да възникне такава ситуация е още по-голям, когато при определени обстоятелства е възможно резултатът от конкретен процес да се окачестви като междинен етап на друг, по-широк процес.
            38. Следователно информацията, свързана с междинен етап, който е част от продължителен процес, може да представлява точна информация. Важно е да се уточни, че това тълкуване важи не само за настъпилите вече етапи, а съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 се отнася и до етапите, които разумно може да се очаква, че ще настъпят.
            39. Видно от точка 29 от настоящото решение, за да се определи дадена информация като точна, трябва да е изпълнено и второто условие, упоменато в посочената разпоредба, а именно информацията да е дотолкова специфична, че да налага извод за възможно въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цената на съответните финансови инструменти.
            40. Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, точка 1 от Директива 2003/6 и член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 трябва да се тълкуват в смисъл, че при продължителен процес, който би довел до осъществяването на определено обстоятелство или на определено събитие, точна информация по смисъла на тези разпоредби могат да представляват не само това обстоятелство или събитие, а и междинните етапи на този процес, които са свързани с тяхното осъществяване.
            По втория въпрос
            41. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „набор от обстоятелства, които […] разумно може да се очаква, че ще настъпят, или събитие, което […] може да се очаква, че ще настъпи“ се отнася само до обстоятелства или събития, за чието настъпване е налице убедителна или висока вероятност, или в смисъл, че този израз изисква да се вземе предвид степента на въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цената на съответните финансови инструменти.
            42. Съществува известно различие между текстовете на тази разпоредба на различните езици. Така, в някои от тези текстове, по-специално френския, италианския и нидерландския, се използват думите „разумно може да се мисли“, а в други текстове, по-специално датския, гръцкия, английския и шведския, са употребени думите „разумно може да се очаква“. Текстовете на испански и португалски език използват съответно „набор от обстоятелства, които разумно може да се очаква, че ще възникнат“ и „набор от обстоятелства или събитие, които са разумно предвидими“. Накрая, в текста на немски език са използвани думите „с достатъчна вероятност“ („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit“).
            43. Съгласно постоянната съдебна практика, от една страна, формулировката, използвана в текста на разпоредба от правото на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или в това отношение да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. От друга страна, текстовете на различните езици на разпоредба от правото на Съюза трябва да се тълкуват по еднакъв начин и затова при различие между тези текстове въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. Решение от 28 юли 2011 г. по дело Pacific World и FDD International, C-215/10, Сборник, стр. I-7255, точка 48 и цитираната съдебна практика).
            44. С изключение на текста на немски език обаче, съществуващите към момента на приемането на член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 текстове на тази разпоредба на други езици използват наречието „разумно“. С употребата на тази дума законодателят на Съюза установява критерий, основан на произтичащите от общия опит правила, за да определи дали бъдещите обстоятелства или събития попадат в приложното поле на тази разпоредба.
            45. За да се определи дали е разумно да се очаква, че даден набор от обстоятелства или дадено събитие ще настъпи, във всеки отделен случай трябва да се направи обща преценка на наличните данни.
            46. Следователно член 1, параграф 1 от Директива 2003/124, в който са употребени думите „разумно може да се очаква“, не следва да се тълкува в смисъл, че изисква висока вероятност за настъпване на съответните обстоятелства или събития.
            47. Да се ограничава приложното поле на член 1, точка 1 от Директива 2003/6 и на член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 до такава степен на вероятност на бъдещите обстоятелства и събития, би засегнало целите, припомнени в точка 33 от настоящото решение, а именно да се гарантира интегритетът на финансовите пазари на Съюза и да се укрепи доверието на инвеститорите в тези пазари. Всъщност в такъв случай разполагащите със съответните сведения лица биха могли да извлекат неследваща се облага от информацията, която в резултат на такова ограничително тълкуване няма да бъде приета — в ущърб на лицата, на които тя не е известна — за точна информация.
            48. Все пак, за да се осигури посочената в съображение 3 от Директива 2003/124 правна сигурност за участниците на пазара, сред които са и емитентите, не би могла да се счита за точна информацията, отнасяща се до обстоятелства и събития, чието настъпване е неправдоподобно. Всъщност, в противен случай, емитентите биха могли да счетат, че са длъжни да оповестяват информация, която не е конкретна или не е в състояние да се отрази върху цената на техните финансови инструменти.
            49. Оттук произтича, че при употребата на израза „разумно може да се очаква“ в член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 се имат предвид бъдещите обстоятелства и събития, за които общата преценка на наличните данни показва, че има реална възможност да настъпят.
            50. На въпроса дали може да се изисква различна степен на вероятност от настъпване на съответния набор от обстоятелства или на съответното събитие според значимостта на въздействието им върху цената на съответните финансови инструменти, следва да се отговори отрицателно.
            51. На първо място, такова тълкувание на израза „разумно може да се очаква“ не произтича от нито един от текстовете на различните езици, посочени в точка 42 от настоящото решение.
            52. На второ място, да се възприеме тълкуване, че колкото по-значимо е възможното въздействие на бъдещото събитие върху цената на съответните финансови инструменти, толкова по-ниска степен на вероятност е необходима, за да се приеме, че информацията за това събитие е точна, би означавало, че двата основни признака на вътрешната информация, посочени съответно в член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 2003/124, а именно точността на информацията и възможността тя да окаже значимо въздействие върху цената на съответните финансови инструменти, зависят един от друг.
            53. Уточнените в тези два параграфа критерии представляват минималните условия, на които трябва да отговаря дадена информация, за да се определи като „вътрешна“ по смисъла на член 1, точка 1 от Директива 2003/6.
            54. Както изтъква правителството на Обединеното кралство в писменото си становище пред Съда, не може да се изключи възможността информация за събитие, което е малко вероятно да настъпи, да окаже значимо въздействие върху цената на ценните книжа на съответния емитент, ако последиците за него от това събитие биха били особено значителни. Все пак от това не може да се прави извод, че въпросното събитие ще настъпи.
            55. Разбира се, видно от съображение 1 от Директива 2003/124, разумните инвеститори основават инвестиционните си решения върху цялата налична информация. Следователно те трябва да съобразят не само „очакваното въздействие“ на дадено събитие върху емитента, но и степента на вероятност това събитие да настъпи. Целта на подобна преценка обаче е да се определи дали информацията може да окаже значимо въздействие върху цената на финансовите инструменти на емитента.
            56. С оглед на изложените съображения, на втория въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „набор от обстоятелства, които […] разумно може да се очаква, че ще настъпят, или събитие, което […] може да се очаква, че ще настъпи“ се отнася до бъдещи обстоятелства или събития, за които общата преценка на наличните данни показва, че има реална възможност да настъпят. Няма основание обаче този израз да се тълкува в смисъл, че трябва да се взема предвид степента на въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цената на съответните финансови инструменти.
            По съдебните разноски
            57. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
            1) Член 1, точка 1 от Директива 2003/6/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 28 януари 2003 година относно търговията с вътрешна информация и манипулирането на пазара (пазарна злоупотреба) и член 1, параграф 1 от Директива 2003/124/ЕО на Комисията от 22 декември 2003 година за прилагане на Директива 2003/6 относно определението и публичното оповестяване на вътрешна информация и относно определението за манипулиране на пазара трябва да се тълкуват в смисъл, че при продължителен процес, който би довел до осъществяването на определено обстоятелство или на определено събитие, точна информация по смисъла на тези разпоредби могат да представляват не само това обстоятелство или събитие, а и междинните етапи на този процес, които са свързани с тяхното осъществяване.
            2) Член 1, параграф 1 от Директива 2003/124 трябва да се тълкува в смисъл, че изразът „набор от обстоятелства, които […] разумно може да се очаква, че ще настъпят, или събитие, което […] може да се очаква, че ще настъпи“ се отнася до бъдещи обстоятелства или събития, за които общата преценка на наличните данни показва, че има реална възможност да настъпят. Няма основание обаче този израз да се тълкува в смисъл, че трябва да се взема предвид степента на въздействие на този набор от обстоятелства или на това събитие върху цената на съответните финансови инструменти.


Решение на Съда (първи състав) от 3 декември 1981 г. # Pfizer Inc. срещу Eurim-Pharm GmbH. # Искане за преюдициално заключение: Landgericht Hamburg - Германия. # Дело 1/81.


title: Решение на Съда (осми състав) от 13 юли 2017 г.#Assens Havn срещу Navigators Management (UK) Limited.#Преюдициално запитване, отправено от Højesteret.#Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 44/2001 — Компетентност по дела във връзка със застраховане — Национална правна уредба, предвиждаща при определени условия право на увреденото лице да предяви иск направо срещу застрахователя на отговорното за произшествието лице — Клауза за предоставяне на компетентност, сключена между застрахователя и причинителя на вредата.#Дело C-368/16.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
      13 юли 2017 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 44/2001 — Компетентност по дела във връзка със застраховане — Национална правна уредба, предвиждаща при определени условия право на увреденото лице да предяви иск направо срещу застрахователя на отговорното за произшествието лице — Клауза за предоставяне на компетентност, сключена между застрахователя и причинителя на вредата“
      По дело C‑368/16
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Højesteret (Върховен съд, Дания) с акт от 20 юни 2016 г., постъпил в Съда на 6 юли 2016 г., в рамките на производство по дело

         Assens Havn

      срещу

         Navigators Management (UK) Limited,

      СЪДЪТ (осми състав),
      състоящ се от: M. Vilaras, председател на състава, M. Safjan (докладчик) и D. Šváby, съдии,
      генерален адвокат: Y. Bot,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               –

               за Navigators Management (UK) Limited, от H. Nissen, advokat,

               –

               за белгийското правителство, от L. Van den Broeck и J. Van Holm, в качеството на представители,

               –

               за испанското правителство, от A. Rubio González и A. Gavela Llopis, в качеството на представители,

               –

               за Европейската комисия, от M. Heller и L. Grønfeldt, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 13, точка 5 и на член 14, точка 2, буква а) от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74 и поправка в OB L 10, 2014 г., стр. 32).

               2

               Запитването е подадено в рамките на съдебен спор между Assens Havn (Пристанище Асенс, Дания) и застрахователното дружество Navigators Management (UK) Limited (наричано по-нататък „Navigators Management“) във връзка с плащането на обезщетение за повреждането на съоръженията на кея на пристанище Асенс от застрахован от дружеството влекач.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

         Регламент № 44/2001

               3

               Съображения 11 и 13 от Регламент № 44/2001 гласят следното:

                        „(11)

                        Правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника и винаги трябва да е налице на това основание, освен в няколко ясно определени ситуации, когато основанието на спора или автономията на страните изисква или предполага различен свързващ фактор. […]

                  […]

                        (13)

                        Във връзка със застраховането, потребителските договори и трудовата заетост, по-слабата страна трябва да бъде защитена от правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото предвиждат общите правила“.

               4

               Членове 8—14, намиращи се в раздел 3, озаглавен „Компетентност по дела във връзка със застраховане“, от глава II от същия регламент уреждат правилата за компетентност в областта на застраховането.

               5

               Съгласно член 8 от същия регламент:
               „По дела във връзка със застраховане компетентността се определя от нормите на настоящия раздел, без да се засягат разпоредбите на член 4 и член 5, точка 5“.

               6

               Член 9, параграф 1 от Регламент № 44/2001 гласи:
               „Срещу застраховател с местоживеене в държава членка може да бъде предявен иск:

                        a)

                        в съдилищата на държава членка, където той има местоживеене, или

                        б)

                        в друга държава членка в случай на процедурни действия, извършени от притежателя на полицата, застрахования или ползвателя, в съдилищата по мястото, където ищецът има местоживеене,

                  […]“.

               7

               Съгласно член 10 от този регламент:
               „По отношение на застраховка за отговорност или застраховка на недвижима собственост срещу застрахователя може наред с това да бъде предявен иск в съдилищата, където е настъпило вредоносното събитие. Същото се прилага и ако движимо и недвижимо имущество се покрива от една и съща застрахователна полица и двете са неблагоприятно засегнати от едно и също застрахователно събитие“.

               8

               Съгласно член 11, параграф 2 от посочения регламент:
               „Членове 8, 9 и 10 се прилагат по отношение на искове, предявени от увредената страна пряко срещу застрахователя, когато такива преки искове са разрешени“.

               9

               Член 13 от същия регламент гласи:
               „Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
               […]

                        2)

                        което допуска притежателят на полицата, застрахованият или бенефициерът да започнат дело в съдилища, различни от тези, посочени в този раздел, или

                        3)

                        което е сключено между притежател на полица и застраховател, ако и двамата по време на сключване на договора са имали местоживеене или обичайно пребиваване в една и съща държава членка, и което споразумение предоставя компетентност на съдилищата на тази държава, дори ако вредоносното събитие се случи в чужбина, при условие че това споразумение не противоречи на законодателството на тази държава, или

                  […]

                        5)

                        което се отнася до договор за застраховка дотолкова, доколкото покрива един или повече от рисковете по член 14“.

               10

               Съгласно член 14 от Регламент № 44/2001:
               „Рисковете по член 13, параграф 5 са следните:

                        1)

                        всякаква загуба или вреда на:

                                 a)

                                 морски кораби, инсталации, разположени край бреговете или в открито море, или въздухоплавателно средство, произтичащи от рискове, които са във връзка с използването им за търговски цели;

                           […]

                        2)

                        всякаква отговорност, различна от тази за телесна повреда на пътници или загуба или увреждане на багажа им:

                                 a)

                                 произтичаща от използването или дейността на кораби, инсталации или въздухоплавателни средства, както са указани в точка 1, буква a), доколкото по отношение на последните законодателството на държава членка, в която е регистрирано въздухоплавателното средство, не забранява клаузи за предоставяне на компетентност при застраховането срещу такива рискове;

                  […]“.

               11

               Член 23, озаглавен „Пророгация на компетентност“, който се съдържа в глава II, раздел 7 от този регламент, гласи в параграфи 1 и 5:
               „1.   Ако страните, една или повече от които имат местоживеене в държава членка, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. Споразумението за предоставяне на компетентност се сключва:

                        a)

                        писмено или устно, потвърдено с писмени доказателства; или

                        б)

                        във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си; или

                        в)

                        в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават и който в тази търговска дейност е широко известен на страните и редовно се съблюдава от страните по договори от вида, приложим в конкретната търговска дейност.

                  […]
               5.   Споразумения или разпоредби на акт за учредяване на доверителна собственост (trust), с които се предоставя компетентност, нямат правно действие, ако противоречат на член 13, 17 или 21, или съдилищата, чиято компетентност те претендират да изключат, имат изключителна компетентност по силата на член 22“.

               12

               Регламент № 44/2001 е отменен с член 80 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1). По силата на член 81, втора алинея от него обаче той се прилага от 10 януари 2015 г.

         Споразумението ЕО—Дания

               13

               Споразумението между Европейската общност и Кралство Дания относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписано в Брюксел на 19 октомври 2005 г. (ОВ L 299, 2005 г., стр. 62; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 208, наричано по-нататък „Споразумението ЕО—Дания“), одобрено от името на Общността с Решение 2006/325/ЕО на Съвета от 27 април 2006 г. (ОВ L 120, 2006 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8 стр. 37), има за цел разпоредбите на Регламент № 44/2001 и мерките за прилагането му да се приложат към отношенията между Европейския съюз и Кралство Дания. Споразумението е влязло в сила на 1 юли 2007 г. в съответствие с член 12, параграф 2 (OВ L 94, 2007 г., стр. 70).

               14

               Преамбюлът на Споразумението ЕО—Дания има следното съдържание:
               „[…]
               Като отчитат, че Съдът на [Европейския съюз] следва при същите условия да има компетентност да се произнася преюдициално по въпроси относно валидността и тълкуването на настоящото споразумение, поставени от датски съд или трибунал, както и че датските съдилища и трибунали следва при същите условия както и съдилищата и трибуналите на другите държави членки да сезират Съда на [Европейския съюз] да се произнесе преюдициално относно тълкуването на Регламент [№ 44/2001] и мерките за прилагането му,
               […]“.

               15

               Член 2, параграф 1 от Споразумението ЕО—Дания, озаглавен „Компетентност, признаване и изпълнение на решения по граждански и търговски дела“, гласи:
               „Съгласно Регламент [№ 44/2001], който е приложен към настоящото споразумение и който съставлява част от него, заедно с мерките за прилагането му, приети съгласно член 74, параграф 2 от регламента и, по отношение на мерките за прилагането, приети след влизането в сила на настоящото споразумение, транспонирани от [Кралство Дания] съгласно член 4 от настоящото споразумение, както и мерките, приети съгласно член 74, параграф 1 от регламента, се прилагат към отношенията между [Съюза] и [Кралство Дания]“.

               16

               Член 6 от Споразумението ЕО—Дания, озаглавен „Компетентност на Съда на [Европейския съюз] по отношение на тълкуването на споразумението“, предвижда в параграф 1:
               „Когато във висящо дело пред датски съд или трибунал се повдигне въпрос за валидността или тълкуването на споразумението, този съд или трибунал следва да сезира Съда на Европейските общности да се произнесе по този въпрос при същите обстоятелства, при които съд или трибунал на друга държава — членка на Европейския съюз, сезира Съда относно Регламента [№ 44/2001] и мерките за прилагането му, посочени в член 2, параграф 1 от настоящото споразумение“.

         Датското право

               17

               Член 95 от forsikringsaftaleloven (Закон за застрахователните договори) гласи:
               „1.   Когато е установена отговорността на застрахованата страна по отношение на увредената страна и е определен размерът на обезщетението, увредената страна встъпва в правата на застрахованата страна по отношение на дружеството, доколкото вземането ѝ не е било удовлетворено.
               2.   Увредената страна също така встъпва в правото на иск на застрахованата страна срещу дружеството, ако искането на увредената страна за обезщетение е засегнато от несъстоятелност, конкордат или преструктуриране на задълженията на застрахованата страна. Ако вземането на увредената страна остане неудовлетворено, искът за пълното обезщетение може да се насочи пряко срещу дружеството. В описаните в първото изречение случаи дружеството трябва без излишно забавяне да съобщи на застрахованата страна, че е било уведомено за претенцията за обезщетение“.

         Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

               18

               През есента на 2007 г. шведското дружество Skåne Entreprenad Service AB (наричано по-нататък „Skåne Entreprenad“) превозва захарно цвекло до фабрика в Никобинг Фалстер (Дания). Част от превоза е осъществена с кораб от Асенс до Наксков (Дания). Във връзка с този превоз Skåne Entreprenad наема няколко влекача и лихтера, включително и влекача Sea Endeavour I, и сключва за тази цел договор за застраховане на отговорността с Navigators Management.

               19

               Застрахователната полица съдържа следната клауза:
               „Избор на приложимо право и юрисдикция
               Настоящото застрахователно отношение се урежда и тълкува в съответствие със законодателството на Англия и Уелс, като всяка от страните се съгласява да приеме изключителната компетентност на съдилищата на Англия и Уелс“.

               20

               Условията на застраховката на Navigators Management предвиждат още следната клауза:
               „7) Законодателство, практика и разрешаване на спорове
               Настоящият договор за застраховане се урежда от и тълкува в съответствие с английското право. По-конкретно той се урежда от Закона за морските застраховки от 1906 г. и измененията му, според случая, чиито разпоредби се считат за част от застраховката. Освен това настоящият договор за застраховка, включително всеки спор, който произтича от или във връзка с него, е подчинен на изключителната юрисдикция на [High Court of Justice (England & Wales)] в Лондон [Обединеното кралство]“.

               21

               На 24 ноември 2007 г. при навлизането на влекача Sea Endeavour I в акваторията на пристанище Асенс са повредени съоръженията на кея. Страните в главното производство спорят относно механизма на настъпване на вредите и отговорността за тях.

               22

               В този период по отношение на Skåne Entreprenad е образувано производство по несъстоятелност, поради което Assens Havn предявява пряк иск срещу Navigators Management, застраховател на отговорността на твърдения причинител на вредата, пред Sø- og Handelsretten (Съд за морски и търговски дела, Дания), като иска второто дружество да бъде осъдено да му заплати сумата 1310536 DKK (датски крони) (около 176270 EUR) като обезщетение за вреди.

               23

               След като разглежда в особено производство въпроса за компетентността, с решение от 22 декември 2014 г. този съд отхвърля иска поради липса на компетентност на датските съдилища с мотива, че клаузата за предоставяне на компетентност, сключена между страните по застрахователния договор, е противопоставима на увреденото лице. Съдебното решение е обжалвано пред запитващата юрисдикция от Assens Havn.

               24

               Според запитващата юрисдикция основният въпрос е дали Assens Havn, което съгласно член 95, параграф 2 от Закона за застрахователните договори може да предяви иск направо срещу застрахователя на причинителя на вредата, е обвързано от клаузата за предоставяне на компетентност, съдържаща се в застрахователния договор, сключен между Skåne Entreprenad и Navigators Management, съгласно член 13, точка 5 от Регламент № 44/2001, разгледан във връзка с член 14, точка 2, буква a) от този регламент. В случай че отговорът е положителен, Sø- og Handelsretten (Съд за морски и търговски дела) правилно е отхвърлил предявения от Assens Havn иск.

               25

               Запитващата юрисдикция отбелязва, че макар по принцип увреденото лице да не може съгласно датското право да предяви пряк иск срещу застрахователя на причинителя на вредата, член 95 от Закона за застрахователните договори все пак предвижда такъв иск, когато например застрахователят изпадне в несъстоятелност, какъвто е настоящият случай.

               26

               При тези обстоятелства Højesteret (Върховен съд, Дания) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Трябва ли член 13, точка 5 във връзка с член 14, точка 2, буква а) от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела да се тълкува в смисъл, че увредената страна, която съгласно националното право може да предяви иск пряко срещу дружеството, предоставящо застрахователно покритие за страната, причинила увреждането, е обвързана от споразумението относно компетентността, валидно сключено между застрахователя и притежателя на полицата съгласно член 13, точка 5 във връзка с член 14, точка 2, буква а) от посочения регламент?“.

         По преюдициалния въпрос

               27

               С въпроса си запитващата юрисдикция пита по същество дали член 13, точка 5 от Регламент № 44/2001, разгледан във връзка с член 14, точка 2, буква a) от този регламент, трябва да се тълкува в смисъл, че увреденото лице, разполагащо с пряк иск срещу застрахователя на причинителя на претърпяната от него вреда, може да бъде обвързано от клауза за предоставяне на компетентност, сключена между този застраховател и този причинител.

               28

               За да се отговори на този въпрос, следва да се вземат предвид общата структура на разпоредбите на глава II, раздел 3 от Регламент № 44/2001 и целите, на които те се основават.

               29

               В това отношение следва да се припомни, че глава II, раздел 3 от Регламент № 44/2001 установява самостоятелна система за разпределяне на съдебната компетентност по дела във връзка със застраховане (вж. в този смисъл решение от 12 май 2005 г., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, т. 29).

               30

               Както в материята относно правата на работниците и потребителите, така и в материята на застраховането искът се характеризира с известна неравнопоставеност между страните (вж. в този смисъл решение от 26 май 2005 г., GIE Réunion européenne и др., C‑77/04, EU:C:2005:327, т. 22), която правилата, предвидени в глава II, раздел 3, член 8 от Регламент № 44/2001, целят да поправят, облагодетелствайки по-слабата страна с правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото предвиждат общите правила (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2009 г., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, т. 40).

               31

               По-конкретно, посочените разпоредби облекчават положението на лицето, претърпяло покрита от застраховка вреда, позволявайки му да предяви иск срещу съответния застраховател пред съда по мястото, където е настъпил фактът на увреждането, при условие че националното право предвижда такъв пряк иск.

               32

               В настоящия случай, както следва от точки 24 и 25 от настоящото решение, запитващата юрисдикция, която е компетентна да тълкува собственото си национално право, счита, че член 95, параграф 2 от Закона за застрахователните договори, приложим към спора в главното производство, установява в полза на увреденото лице правото да предяви пряк иск срещу застрахователя по смисъла на член 11, параграф 2 от Регламент № 44/2001.

               33

               Що се отнася до противопоставимостта на клаузата за предоставяне на компетентност на увреденото лице, изглежда, от една страна, съгласно член 13, точка 5 от Регламент № 44/2001, разгледан във връзка с член 14, точка 2, буква a) от него, че е възможно дерогиране чрез такава клауза на разпоредбите от раздел 3 от посочения регламент, по-специално в случай на застрахователни договори, покриващи отговорността в резултат на използването или експлоатацията на кораби.

               34

               От друга страна, не се спори, че член 11, параграф 2 от Регламент № 44/2001, който прави приложими разпоредбите на членове 8—10 от този регламент в случай на пряк иск на увреденото лице срещу застрахователя, не се отнася до членове 13 и 14 от посочения регламент, и следователно до споразуменията за предоставяне на компетентност.

               35

               Следователно от общата структура на разпоредбите на глава II, раздел 3 от Регламент № 44/2001 не следва, че споразумението за предоставяне на компетентност е противопоставимо на увреденото лице.

               36

               В това отношение Съдът вече е имал повод да отбележи, че в материята на застраховането предоставянето на компетентност остава стриктно ограничено от целта за защита на икономически по-слабата страна (вж. в този смисъл решение от 12 май 2005 г., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, т. 31).

               37

               Така член 13 от Регламент № 44/2001 изброява ограничително хипотезите, в които страните могат да дерогират правилата, установени в глава II, раздел 3 от този регламент.

               38

               Нещо повече, съгласно член 23, параграф 5 от посочения регламент споразуменията, с които се предоставя компетентност, нямат правно действие, ако противоречат на посочения член 13. От тези разпоредби следва, че посоченият регламент установява система, в която дерогациите от правилата за компетентността в материята на застраховането се тълкуват стриктно (вж. по аналогия решение от 12 май 2005 г., Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, т. 31).

               39

               Освен това се налага констатацията, че положението на третото лице, пострадало от покрита от застраховка вреда, е още по-отдалечено от договорното отношение, в което е включена клауза за предоставяне на компетентност, отколкото това на бенефициера по застраховката, който не се е съгласил изрично с нея, разгледано в решение от 12 май 2005 г., Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Поради това следва да се приеме, че клаузата за предоставяне на компетентност, договорена между застрахователя и притежателя на застраховката, не може да се противопостави на увреденото лице от покрита от застраховката вреда, което желае да предяви пряк иск срещу застрахователя пред съда по мястото, където е настъпил фактът на увреждането, както беше припомнено в точка 31 от настоящото решение или пред съда по местоживеенето му, каквато възможност Съдът признава в решение от 13 декември 2007 г., FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, т. 31).

               41

               Всъщност разпростирането на обвързващото действие на клаузите за предоставяне на компетентност, основани на комбинираното приложение на разпоредбите на членове 13 и 14 от Регламент № 44/2001, и по отношение на увредените лица, би могло да компрометира преследваната от глава II, раздел 3 от него цел, а именно да защити икономически и правно по-слабата страна (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2009 г., Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, т. 40).

               42

               Предвид изложеното по-горе член 13, точка 5 от Регламент № 44/2001, разгледан във връзка с член 14, точка 2, буква a) от този регламент, трябва да се тълкува в смисъл, че увреденото лице, разполагащо с пряк иск срещу застрахователя на причинителя на претърпяната от него вреда, не е обвързано от клаузата за предоставяне на компетентност, сключена между този застраховател и този причинител на вреда.

         По съдебните разноски

               43

               С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

                     Член 13, точка 5 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, разгледан във връзка с член 14, точка 2, буква a) от този регламент, трябва да се тълкува в смисъл, че увредено лице, което има пряк иск срещу застрахователя на причинителя на претърпяната от него вреда, не е обвързано от клаузата за предоставяне на компетентност, сключена между този застраховател и този причинител на вредата.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: датски.


Решение на Общия съд (втори състав) от 21 януари 2015 г.#Grundig Multimedia AG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „Pianissimo“ — Марка, състояща се от рекламно послание — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Равно третиране.#Дело T‑11/14.


Решение на Общия съд (пети състав) от 5 март 2015 г.#Rose Vision, SL и Julián Seseña срещу Европейска комисия.#Клауза за подсъдност — Седма рамкова програма за научни изследвания, технологично развитие и демонстрационни дейности (2007 — 2013) — Споразумения за предоставяне на безвъзмездна помощ за проектите FIRST, FutureNEM и sISI — Жалба за отмяна и искане за обезщетение — Преквалифициране на жалбата — Допустимост — Преустановяване на плащанията — Срок за предоставяне на изготвения при одита доклад — Предоставяне на сведения на трети лица.#Дело T‑45/13.


Решение на Съда (трети състав) от 6 октомври 1982 г. # Calvin E. Williams срещу Сметна палата на Европейските общности. # Длъжностно лице. # Дело 9/81.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 27 октомври 2010 г. # Gerhard Birkhoff срещу Европейска комисия. # Длъжностни лица - Заплата - Семейни добавки. # Дело F-60/09.


title: Решение на Съда (пети състав) от 22 януари 2009 г. # Комисия на Европейските общности срещу Република Полша. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 2002/21/ЕО - Електронни съобщителни мрежи и услуги - Понятие за абонат. # Дело C-492/07.

text:
      Решение на Съда (пети състав) от 22 януари 2009 г. — Комисия/Полша
      (Дело C‑492/07)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2002/21/ЕО — Електронни съобщителни мрежи и услуги — Понятие за абонат“
      1.                     Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Доказателство за неизпълнението — Доказателствена тежест върху Комисията —
            Представяне на обстоятелства, от които е видно неизпълнението на задължения — Тежест за съответната държава членка да докаже
            противното (член 226 ЕО) (вж. точки 17 и 20)
      2.                     Държави членки — Задължения — Надзорна функция, възложена на Комисията — Задължение на държавите членки — Съдействие при разследванията
            в областта на неизпълнение на задължения от държава членка — Задължение за уведомяване и за предоставяне на информация (членове
            10 ЕО, 211 ЕО и 226 ЕО; член 28, параграф 3 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета) (вж. точки 17—19)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Неприемане в предвидения срок на необходимите мерки за съобразяване с член 2,
                  буква к) от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка
                  за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г.,
                  глава 13, том 35, стр. 195) — Определение за абонат

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е транспонирала правилно Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата
                     регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива), и по-конкретно член 2, буква к) от същата,
                     свързан с определението на понятието за абонат, Република Полша не е изпълнила задълженията си по тази директива.

                  2)

                  	Осъжда Република Полша да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (пети състав) от 5 октомври 1995 г. # José Imbernon Martínez срещу Bundesanstalt für Arbeit. # Искане за преюдициално заключение: Sozialgericht Nürnberg - Германия. # Обществено осигуряване - Семейни добавки. # Дело C-321/93.


Решение на Общия съд (девети състав) от 12 юни 2014 г.#Nike International Ltd срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „R10“ — Нерегистрирана по-ранна национална словна марка „R10“ — Прехвърляне на националната марка — Доказателство за притежаването на по-ранната марка.#Дело T‑137/09 RENV.


Решение на Съда (първи състав) от 1 юли 1982 г. # Jakob Flamm срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело 567/79 A.


title: Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 12 май 2009 г.#Jurado Hermanos, SL срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП).#Марка на Общността - Словна марка на Общността "JURADO" - Липса на искане от притежателя на марката за подновяване на регистрацията - Заличаване на марката след изтичане на регистрацията - Искане за restitutio in integrum, направено от притежателя на изключителната лицензия.#Дело T-410/07.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (втори състав)
      12 май 2009 година (
            *1
         )
      „Марка на Общността — Словна марка на Общността „JURADO“ — Липса на искане от притежателя на марката за подновяване на регистрацията — Заличаване на марката след изтичане на регистрацията — Искане за restitutio in integrum, направено от притежателя на изключителната лицензия“
      По дело T-410/07

         Jurado Hermanos, SL, установено в Аликанте (Испания), за което се явява адв. C. Martín Álvarez, abogada,
      жалбоподател,
      срещу

         Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явяват г-жа P. López Fernández de Corres и г-н O. Montalto, в качеството на представители,
      ответник,
      с предмет жалба срещу Решение от 3 септември 2007 г. на втори апелативен състав на СХВП (преписка R 866/2007-2) относно искане за restitutio in integrum, направено от жалбоподателя,
      ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (втори състав),
      състоящ се от: г-жа I. Pelikánová (докладчик), председател, г-жа K. Jürimäe и г-н S. Soldevila Fragoso, съдии,
      секретар: г-н J. Palacio González, главен администратор,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 16 ноември 2007 г.,
      предвид Определение на председателя на Първоинстанционния съд от 18 февруари 2008 г. по дело Jurado Hermanos/СХВП (JURADO) (T-410/07 R, непубликувано в Сборника), с което се отхвърля подадената от жалбоподателя молба за допускане на обезпечение,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 10 март 2008 г.,
      след съдебното заседание от 17 декември 2008 г.,
      постанови настоящото

         Решение

         Обстоятелства, предхождащи спора

               1

               На 25 април 1996 г. Café Tal de Costa Rica SA подава заявка пред Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) за регистрация на словната марка на Общността „JURADO“ за кафе и други стоки от клас 30 от Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от , ревизирана и изменена.

               2

               След като СХВП регистрира заявената марка под номер 240218, на 5 август 1998 г. Café tal de Costa Rica (наричано по-нататък „притежателят на марката“) сключва с жалбоподателя Jurado Hermanos, SL договор за изключителна лицензия с предмет спорната марка. Този договор, който се включва в рамките на друг договор за изключителна лицензия, сключен между същите страни на , относно две испански и една полска марка, предвиждал, че срокът на лицензията е 48 години, тоест до 2046 г. Предоставянето на тази лицензия е вписано в регистъра на марките на Общността съгласно член 22, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от относно марката на Общността (OВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), съответно изменен.

               3

               С писмо от 26 септември 2005 г. съгласно член 47, параграф 2 от Регламент № 40/94 СХВП уведомява както притежателя на марката, така и жалбоподателя, в качеството му на притежател на изключителната лицензия върху спорната марка, че регистрацията на последната изтича на В това писмо СХВП обяснява условията за подновяване на регистрацията и посочва, че за тази цел трябва да бъде подадена молба преди или най-късно преди , като в последния случай обаче се дължи допълнителна такса.

               4

               Тъй като в предвидените срокове не постъпва молба за подновяване на регистрацията, с писмо от 24 ноември 2006 г. СХВП уведомява притежателя на марката, че последната е заличена от регистъра на марките с действие от

               5

               На 23 март 2007 г. жалбоподателят прави искане за restitutio in integrum на основание член 78 от Регламент № 40/94. Той посочва, че не е получил писмото от и е узнал за липсата на подновяване на регистрацията на спорната марка напълно случайно чрез справка в уеб сайта на СХВП.

               6

               С решение от 21 май 2007 г. отделът „Марки и регистър“ на СХВП отхвърля искането за restitutio in integrum, като приема, че жалбоподателят не е проявил цялата предпазливост, налагаща се с оглед на обстоятелствата.

               7

               На 31 май 2007 г. жалбоподателят подава пред СХВП жалба на основание членове 57—62 от Регламент № 40/94 срещу решението от

               8

               С Решение от 3 септември 2007 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) втори апелативен състав отхвърля жалбата, без да провери дали жалбоподателят отговаря на условието да е доказал наличието на цялата дължима според обстоятелствата грижа. Всъщност апелативният състав приема по същество, че поради липса на изрично упълномощаване от страна на притежателя на марката жалбоподателят няма право нито да иска подновяването на регистрацията на спорната марка, нито да иска restitutio in integrum за тази цел.

         Искания на страните

               9

               Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        главно да отмени обжалваното решение и да уважи искането за restitutio in integrum, което жалбоподателят е подал пред СХВП;

                        —

                        при условията на евентуалност, да се произнесе по същество по преписката, като му признае качеството на заинтересована страна в процедурата по подновяване на регистрацията на спорната марка;

                        —

                        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.

               10

               В съдебното заседание след зададен от Първоинстанционния съд въпрос жалбоподателят посочва, че второто му искане трябва да се разбира като целящо Първоинстанционният съд да измени обжалваното решение.

               11

               СХВП моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

               12

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две правни основания, изведени първо — от нарушение на правото на защита и на правото на изслушване, и второ — от грешка при прилагане на правото при тълкуването на Регламент № 40/94. Първоинстанционният съд счита, че следва да се започне с разглеждането на второто правно основание.

         По второто правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на Регламент № 40/94

      Доводи на страните

               13

               Жалбоподателят посочва по същество, че в обжалваното решение апелативният състав е изтълкувал погрешно член 78, параграф 1 във връзка с член 47, параграф 1 от Регламент № 40/94, доколкото бил приел, че жалбоподателят не е страна в процедурата по подновяване на марката, тъй като не бил изрично упълномощен от притежателя на марката да поиска подновяването ѝ.

               14

               СХВП оспорва доводите на жалбоподателя.

         Съображения на Първоинстанционния съд

               15

               По силата на член 78, параграф 1 от Регламент № 40/94 restitutio in integrum пред СХВП предполага, на първо място, заявителят да е страна по разглежданата процедура, на второ място, независимо че е проявил цялата предпазливост, налагаща се с оглед на обстоятелствата, не е бил в състояние да спази даден срок по отношение на СХВП, и на трето място, неспазването на срока е имало за пряка последица, по силата на разпоредбите на Регламент № 40/94, загубата на право.

               16

               Що се отнася до първото условие, съгласно член 47, параграф 1 от Регламент № 40/94 подновяването може да бъде поискано от притежателя на марката или от всяко лице, изрично упълномощено от него. От това следва, че само притежателят на марката или изрично упълномощените от него лица биха могли да се считат за страни в процедурата по подновяване.

               17

               По-специално, обратно на твърденията на жалбоподателя, от задължението на СХВП по член 47, параграф 2, първо изречение от Регламент № 40/94 да уведомява притежателите на регистрирано право върху съответната марка за изтичането на срока на регистрацията не следва, че посочените притежатели са страни в процедурата по подновяване. Всъщност, както следва от член 47, параграф 2, второ изречение от Регламент № 40/94, което гласи, че липсата на информация не ангажира отговорността на СХВП, и от правило 29, второ изречение от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), в което се уточнява, че липсата на такова нотифициране няма правни последици по отношение изтичането на регистрацията, член 47, параграф 2, първо изречение от Регламент № 40/94 предвижда само задължение на СХВП за информиране, което е с изцяло второстепенно значение за процедурата, а не цели да предостави права нито на притежателя на марката, нито на други лица.

               18

               Освен това следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, според който кореспонденцията между него и СХВП по повод вписването на лицензията върху марката и относно спора между него и притежателя на марката доказвала, че СХВП е считала жалбоподателя за „страна по преписката относно марката“. Всъщност, на първо място, в Регламент № 40/94 не е използвано понятието „страна по преписката относно марка“. На второ място, обстоятелството, че СХВП е обменяла кореспонденция с жалбоподателя се обяснява с обстоятелството, че той е бил притежател на лицензия върху марката и следователно — страна в производството относно регистрацията на тази лицензия. На трето място, разпоредбите на Регламент № 40/94 не могат да се прилагат свободно от СХВП. Поради това, макар да е установено, че СХВП погрешно приема жалбоподателя за страна в процедурата по подновяване, само това обстоятелство не може да му придаде такова качество.

               19

               На последно място, следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, според който представените от него насоки относно процедурите пред СХВП (част Д, глава 6, озаглавена „Подновяване“), в които е упоменато „Окончателна редакция (27.11.2003)“, приравняват от правна гледна точка притежателя на лицензия върху дадена марка с притежателя на марката, що се отнася до подновяването на регистрацията.

               20

               На първо място, следва да се приеме за установено, че производството пред СХВП се урежда от разпоредбите на Регламент № 40/94 и Регламент № 2868/95. Що се отнася до публикуваните на уеб сайта на СХВП насоки относно процедурите пред нея, с тях само се кодифицира начин на поведение, който самата СХВП предлага да възприеме, тоест ако съответстват на правните разпоредби с по-висок ранг, те установяват самоограничаване на СХВП, доколкото следва да се съобразява с правилата, които самата тя си налага. За сметка на това посочените насоки не могат да дерогират Регламенти № 40/94 и № 2868/95 и поради това само в светлината на тези регламенти следва да се прецени възможността на жалбоподателя да предяви искане за подновяване на регистрацията на спорната марка.

               21

               На второ място, представените от жалбоподателя насоки, независимо дали са били приложими rationе temporis към обстоятелствата по случая, нямат съдържанието, което той би искал да им придаде. По-специално, той посочва само частично точка 6.3.1 от насоките, като пропуска по-специално частта, според която „[л]ицето, което има регистрирано право върху марката на Общността не може самостоятелно да подаде искане за подновяване на регистрацията, освен […] ако е изрично упълномощено от притежателя на марката на Общността да поиска подновяването“. Следователно от тези насоки не следва по никакъв начин, че в качеството си на притежател на лицензия върху марката жалбоподателят може да бъде приравнен от правна гледна точка на притежателя на марката що се отнася до подновяването, а дори обратното — че както всяко друго лице трябва да бъде изрично упълномощен от притежателя на марката, за да може да подаде искане за подновяване на регистрацията и трябва да докаже наличието на подобно упълномощаване.

               22

               Следователно, тъй като само по себе си обстоятелството, че жалбоподателят има качеството на притежател на лицензия върху марката, не го прави страна в процедурата по нейното подновяване, следва да се провери дали той е бил упълномощен от притежателя на марката да поиска подновяване на нейната регистрация.

               23

               В това отношение, на първо място, следва да се посочи, че в нито един момент от процедурата пред СХВП или в производството пред Първоинстанционния съд жалбоподателят не е представил подобно изрично пълномощно от притежателя на марката. В това отношение обстоятелството, че СХВП не е поискала изрично от жалбоподателя да представи подобно пълномощно е ирелевантно, тъй като жалбоподателят имал задължение да докаже, и то без СХВП да е длъжна да го приканва, че са изпълнени условията за прилагане на разпоредбите, на които възнамерява да се позове.

               24

               По-нататък следва да се отхвърлят твърденията на жалбоподателя, според които в качеството му на притежател на изключителна лицензия, той имал право — за срока на действие на лицензията — да поиска подновяване на марката, ако притежателят на марката не го е направил. Действително, по принцип, изрично упълномощаване би могло да се съдържа в договора за лицензия. В случая обаче договорът за лицензия не съдържа никаква клауза във връзка с това. Освен това, дори да се предположи, че според жалбоподателят договорът за изключителна лицензия включва упълномощаване на лицензополучателя да иска подновяване на регистрацията, и още повече — че това упълномощаване трябва да бъде признато като санкция за злоупотреба с право и заобикаляне на закона, каквито според жалбоподателя е допуснал притежателят на марката, следва да се приеме за установено, че това твърдение противоречи на ясния текст и на целта на член 47, параграф 1 от Регламент № 40/94, предвиждащ, че упълномощаването трябва да бъде изрично и в който текст по никакъв начин не става въпрос за санкция по отношение на частноправните субекти.

               25

               Освен това е ирелевантен доводът на жалбоподателя относно невъзможността преди изтичане на предвидения в член 47, параграф 3, трето изречение от Регламент № 40/94 „допълнителен срок“ по негово искане да бъде постановено съдебно решение, задължаващо притежателя на марката да го упълномощи изрично да поиска подновяване на регистрацията. Всъщност, дори да се предположи, че бъде установена такава невъзможност, това не би могло да доведе до премахване на наложеното с член 47, параграф 1 от Регламент № 40/94 условие за изрично упълномощаване.

               26

               На последно място, що се отнася до довода на жалбоподателя, изведен от обстоятелството, че неговите интереси можело да бъдат защитени по-добре по административен ред — предоставящ възможност да се запази валидността на марката отколкото чрез граждански иск, става въпрос за съображения за целесъобразност от страна на жалбоподателя при избора на правни основания, които да използва за закрила на търговските си интереси, за който избор е отговорен само той. В замяна на това подобен избор не може да обвърже СХВП нито по отношение на процесуалното качество, което следва да се признае на жалбоподателя в рамките на дадена административна процедура, нито по отношение на резултата от последната. Поради това, ако жалбоподателят реши да не прибягва към съдебно производство с цел да бъде упълномощен да иска подновяване на регистрацията, СХВП не е длъжна да компенсира този пропуск, като му предостави въпросното право в нарушение на Регламент № 40/94.

               27

               Предвид гореизложеното следва да се приеме за установено, че тъй като жалбоподателят не разполага с изрично пълномощно от притежателя на марката, за да иска подновяване на регистрацията ѝ, то първият не е бил страна в процедурата по подновяване и следователно не е можел да направи искане за restitutio in integrum в тази процедура. Поради това апелативният състав не е допуснал никаква грешка, като е отхвърлил жалбата на жалбоподателя по тази причина.

               28

               Тъй като първото условие, поставено в член 78, параграф 1 от Регламент № 40/94 не е изпълнено, следва да бъде отхвърлено второто правно основание на жалбоподателя, без да е необходимо да се разглеждат останалите условия, посочени в тази разпоредба.

         По първото правно основание, изведено от нарушение на правото на защита и на правото на изслушване

      Доводи на страните

               29

               Жалбоподателят посочва, че апелативният състав бил основал обжалваното решение по-специално върху отказа да му бъде признато качеството на заинтересована страна в процедурата по подновяване на регистрацията на спорната марка. Тъй като, обратно на това, в решението на отдел „Марки и регистър“ на СХВП по никакъв начин не било поставено под съмнение качеството на заинтересована страна на жалбоподателя, последният не бил счел за необходимо да изложи становището си по този въпрос в жалбата си. Поради това апелативният състав, който знаел за решението на отдел „Марки и регистър“, трябвало да поиска становището на жалбоподателя, преди да отхвърли жалбата му с довода, че не е заинтересована страна.

               30

               СХВП оспорва доводите на жалбоподателя.

         Съображения на Първоинстанционния съд

               31

               Съгласно член 73, второ изречение от Регламент № 40/94, решенията на СХВП могат да се основават единствено на мотиви, по които заинтересованите страни са имали възможност да представят своите коментари. Споменатата разпоредба утвърждава общия принцип за закрила на правото на защита в правото на марките на Общността. По силата на този общ принцип на правото на Общността, лицата, адресати на решения на органи на публичната власт, чиито интереси са осезаемо засегнати от тези решения, следва да имат възможност да представят по надлежен начин своето становище. Правото на изслушване обхваща всички фактически или правни обстоятелства, на които се основава актът на вземане на решение, а не обхваща окончателното становище, което администрацията възнамерява да приеме [вж. Решение на Първоинстанционния съд от 7 февруари 2007 г. по дело Kustom Musical Amplification/СХВП (Форма на китара), T-317/05, Сборник, стр. II-427, стр. 24, 26 и 27, и цитираната съдебна практика].

               32

               Освен това от съдебната практика следва, че правото на защита бива нарушено от процесуално нарушение само доколкото последното е оказало конкретно въздействие върху възможността на засегнатите предприятия да се защитят (Решение на Първоинстанционния съд от 14 декември 2005 г. по дело General Electric/Комисия, T-210/01, Recueil, стр. II-5575, точка 632 и цитираната съдебна практика). Така неспазването на действащите норми, които целят закрила на правото на защита, може да опорочи административната процедура само ако бъде доказано, че тя е можела да доведе до различен резултат, ако това неспазване не беше налице (Решение по дело General Electric/Комисия, посочено по-горе, Recueil, точка 632; вж. също в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Hercules Chemicals/Комисия, T-7/89, Recueil, стр. II-1711, точка 56, и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Atlantic Container Line и др./Комисия, T-191/98, T-212/98—T-214/98, Recueil, стр. II-3275, точка 340).

               33

               Както обаче беше прието за установено при разглеждането на второто правно основание, СХВП правилно е приела, че жалбоподателят не е страна в процедурата по подновяване на регистрацията, тъй като не е представил изрично пълномощно от притежателя на марката относно искане за подновяване. В това отношение следва да се добави, че в нито един момент жалбоподателят не е посочил, че е можел да представи подобно пълномощно, ако такова е било поискано от него. От това следва, че в нито един случай процедурата пред СХВП нямаше да доведе до различен резултат от отхвърлянето на жалбата от апелативния състав.

               34

               Поради това първото правно основание на жалбоподателя следва да бъде отхвърлено, и то без да е необходимо да се проверява дали преди приемане на обжалваното решение жалбоподателят е бил в състояние да изложи надлежно своето становище относно това дали е страна в процедурата по подновяване.

               35

               Тъй като двете изтъкнати от жалбоподателя правни основания трябва да бъдат отхвърлени, следва да се отхвърлят както главните искания на жалбоподателя, така и направените при условията на евентуалност.

         По съдебните разноски

               36

               По смисъла на член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски, включително тези по обезпечителното производство, в съответствие с исканията на СХВП.

               По изложените съображения
               ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (втори състав)
               реши:

                           1)

                           Отхвърля жалбата.

                           2)

                           Осъжда Jurado Hermanos, SL да заплати съдебните разноски включително тези по обезпечителното производство.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 12 май 2009 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: испански.