title: Решение на Съда (шести състав) от 19 март 2015 г.#OTP Bank Nyrt. срещу Magyar Állam и Magyar Államkincstár.#Преюдициално запитване, отправено от Fővárosi Törvényszék Gazdasági Kollégium.#Преюдициално запитване — Държавни помощи — Член 107, параграф 1 ДФЕС — Понятие за държавна помощ — Помощ за жилищни нужди, предоставена преди присъединяването на Унгария към Европейския съюз, на определена категория домакинства — Изплащане на помощта от кредитни институции в замяна на държавна гаранция — Член 108, параграф 3 ДФЕС — Мярка, която не е съобщена предварително на Европейската комисия — Неправомерност.#Дело C-672/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
      19 март 2015 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Държавни помощи — Член 107, параграф 1 ДФЕС — Понятие за държавна помощ — Помощ за жилищни нужди, предоставена преди присъединяването на Унгария към Европейския съюз, на определена категория домакинства — Изплащане на помощта от кредитни институции в замяна на държавна гаранция — Член 108, параграф 3 ДФЕС — Мярка, която не е съобщена предварително на Европейската комисия — Неправомерност“
      По дело C‑672/13
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Törvényszék (Унгария) с акт от 30 юли 2013 г., постъпил в Съда на 17 декември 2013 г., в рамките на производство по дело

         OTP Bank Nyrt

      срещу

         Magyar Állam,

         Magyar Államkincstár,

      СЪДЪТ (шести състав),
      състоящ се от: A. Borg Barthet, изпълняващ функцията на председател на шести състав, E. Levits и F. Biltgen (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: N. Jääskinen,
      секретар: I. Illéssy, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 ноември 2014 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за OTP Bank Nyrt, от P. Nagy, ügyvéd,

               —

               за унгарското правителство, от M. Z.Fehér и G. Koós, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от K. Talabér-Ritz и L. Flynn, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между OTP Bank Nyrt (наричана по-нататък „OTP Bank“), унгарска кредитна институция, и Magyar Állam (наричана по-нататък „унгарската държава“) и Magyar Államkincstár (наричана по-нататък „унгарската държавна хазна“) по повод искане за възстановяване на основание гаранция, предоставена от унгарската държава на OTP Bank.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Съгласно член 2, параграф 2 Договорът между Кралство Белгия, Кралство Дания, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Ирландия, Италианската република, Великото херцогство Люксембург, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република, Република Финландия, Кралство Швеция, Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия (Държавите — членки на Европейския съюз) и Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения, Словашката република, който се отнася се до присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения, Словашката република към Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 17, наричан по-нататък „Договор за присъединяване“), е влязъл в сила на 1 май 2004 г.

               4

               Съгласно член 1, параграф 2 от Договора за присъединяване условията за приемане и промените в Учредителните договори на Европейския съюз са установени в Акта относно условията за присъединяване към Европейския съюз на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Унгария, Република Латвия, Република Литва, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в Учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33, наричан по-нататък „Актът за присъединяване“).

               5

               Член 22 от Акта за присъединяване, който съгласно другите разпоредби от него, е неразделна част от Договора, предвижда, че мерките, изброени в приложение IV, се прилагат съобразно условията, предвидени в посоченото приложение.

               6

               В точка 3 от него, озаглавена „Политика на конкуренция“, приложение IV от Акта за присъединяване предвижда:

                        „1.

                        Следните схеми на помощи и индивидуална помощ, влезли в сила в нова държава членка преди датата на присъединяване и които все още се прилагат след тази дата, се разглеждат към присъединяването като съществуваща помощ, по смисъла на член [108], параграф 1 [ДФЕС]:

                                 а)

                                 мерки за помощ, влезли в сила преди 10 декември 1994 г.;

                                 б)

                                 мерки за помощ, изброени в допълнението към това приложение;

                                 в)

                                 мерки за помощ, които преди датата на присъединяване са били разглеждани от Държавния контролен орган на новата държава членка и за които е установено, че са съобразени с достиженията на правото на ЕС, и по отношение на които Комисията не е възразила, с мотива, че съществуват сериозни съмнения за съответствието на мярката на общия пазар, в съответствие с процедурата, предвидена в параграф 2.

                           Всички мерки, които все още са в сила след датата на присъединяването, които представляват държавна помощ и които не изпълняват горните условия, се приемат за нова помощ към присъединяването за целите на прилагането на член [108], параграф 3 [ДФЕС]“.

               7

               Регламент (ЕИО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [108 ДФЕС] (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41), изменен с Регламент (ЕО) № 1791/2006 на Съвета от 20 ноември 2006 г. (ОВ L 363, стр. 1, наричан по-нататък „Регламент № 659/1999“), в член 1 от него, озаглавен „Определения“, предвижда:
               „За целите на настоящия регламент:

                        а)

                        „помощ“ означава всяка мярка, изпълняваща всички критерии, определени в член [107], параграф 1 [ДФЕС];

                        б)

                        „съществуваща помощ“ означава:

                                 i)

                                 без да се засягат […] приложение IV, точка 3 и допълнението към посоченото приложение към Акта за [присъединяване], всяка помощ, която съществува в съответната държава членка преди влизането в сила на Договора, т.е. схеми за помощ и индивидуална помощ, които са били въведени в действие преди и продължават да се прилагат след влизането в сила на Договора;

                                 ii)

                                 разрешена помощ, т.е. схеми за помощ и индивидуална помощ, които са били разрешени от Комисията или от Съвета;

                                 iii)

                                 помощ, за която се счита, че е била разрешена съгласно член 4, параграф 6 от настоящия регламент или преди настоящия регламент, но в съответствие с настоящата процедура;

                                 iv)

                                 помощ, която се счита за съществуваща съгласно член 15;

                                 v)

                                 помощ, която се счита за съществуваща помощ поради това, че може да се установи, че в момента на въвеждането ѝ в действие не е представлявала помощ и в последствие е станала помощ поради еволюцията на Общия пазар и без да е била изменяна от държавата членка. Когато определени мерки са станали помощ след либерализирането на дадена дейност от правото на Общността, такива мерки не се считат за съществуваща помощ след датата, определена за либерализиране;

                        в)

                        „нова помощ“: означава всяка помощ, т.е. схеми за помощ и индивидуална помощ, които не са съществуваща помощ, включително измененията на съществуваща помощ;

                        г)

                        „схема за помощ“ означава всеки акт, на базата на който и без да се изискват допълнителни мерки за прилагане, може да се предостави индивидуална помощ на предприятията, определени в акта по общ и абстрактен начин и всеки акт, на базата на който помощ, която не е свързана с конкретен проект, може да бъде предоставена на едно или няколко предприятия за неопределен период от време и/или в неопределен размер;

                        д)

                        „индивидуална помощ“ означава помощ, която не се предоставя на базата на схема за помощи и предоставяне на помощ на базата на схема за помощ, което подлежи на уведомяване;

                        е)

                        „неправомерна помощ“ означава нова помощ, която е въведена в действие в нарушение на член [108], параграф 3 [ДФЕС];

                  […]“.

         Унгарското право

               8

               В съответствие с правомощията, предоставени му със законите за бюджета на Република Унгария за годините 2000—2002, правителството на тази държава членка приема Правителствен указ № 12/2001 от 31 януари 2001 г. относно помощите за подпомагане на достъпа до жилище (Magyar Közlöny 2001/11, наричан по-нататък „Указът от 2001 г.“).

               9

               Член 24, параграф 1, съдържащ се в глава VII от указа, предвижда, че независимо кой е строителният предприемач, изпълнителят или продавачът на имота, кредитните институции предоставят и изплащат посочените в глави II—VI от този указ заеми, определят условията за погасяване на заемите и помощите и са длъжни да водят отчетност за целите на общия бюджет.

               10

               Съгласно член 24, параграф 15 от посочения указ:
               „Кредитната институция сключва договор с министъра и държавната хазна относно изплащането на помощите и авансите съгласно параграф 11, системата на изплащане, както и предоставянето на необходимите данни за целите на финансовия контрол. Със сключването на договора кредитната институция е оправомощена да изплаща помощите и авансите“.

               11

               Съгласно член 25, параграфи 1 и 2 от Указа от 2001 г.:
               „1)   Ако за да придобие жилище заемоискателят е ползвал помощ за строеж, посочена в член 5, параграф 4, държавата възстановява на кредитната институция 80 % от сумата на заема, определена съгласно член 13, параграф 1, отпуснат от кредитната институция и и станал несъбираем по смисъла на разпоредбите на счетоводния закон, на лихвите и разходите по този заем, които не могат да надвишават половината от главницата на заема.
               2)   Държавата възстановява на кредитната институция сумата на главницата, лихвите и разходите по заема, платена под формата на аванси от кредитната институция съгласно член 5/A и станала несъбираема по смисъла на разпоредбите на счетоводния закон“.

               12

               Член 25/C от Указа от 2001 г., добавен с член 10 от Правителствен указ № 257/2011 от 6 декември 2011 (наричан по-нататък „Указът от 2011 г.“), предвижда:
               „Не може да се иска изпълнението на задължението за възстановяване от страна на държавата, предвидено в член 25, параграфи 1 и 2 от Указа [от 2001 г.], по отношение на договори за заем, сключени от 1 май 2004 г. нататък“.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               13

               На 15 септември 2008 г. Министерството на местната администрация и държавната хазна, от една страна, и OTP Bank, от друга страна, сключват договор за поръчка на основание член 24, параграф 15 от Указа от 2001 г.

               14

               В изпълнение на глава I, точка 1 от договора, прилагайки посочения указ, Министерството на местната администрация възлага на OTP Bank извършването на операции по изплащане на държавни помощи за жилищни нужди. Във връзка с това OTP Bank изпълнява следните задачи: оценка на молбите на кандидатите за помощи за жилищни нужди и субсидирани ипотечни кредити, изплащане на помощите при условията, предвидени в Указа от 2001 г., проследяване на вписванията в поземления регистър на ипотеките в полза на държавата, както и забрани за прехвърляне и обременяване с тежести, отчетност към бюджета на отпуснатите суми под формата на помощи за жилищни нужди и съобщаване на данни съгласно разпоредбите на указа.

               15

               Като насрещна престация за тези задачи OTP Bank получава право на възстановяване на разходите, предвидени в глава II, точка 5 от договора за поръчка от 15 септември 2008 г., а именно 1,5 % от отпуснатите суми под формата на помощи за жилищни нужди и 3 % от сумите, определени в договора за заем, изплатени под формата на аванс срещу помощи за жилищни нужди за млади хора и помощта, отпусната съгласно предходния режим на възстановяване на данъка.

               16

               Съгласно член 25, параграф 1 от Указа от 2001 г., действащ към момента на сключване на договора за поръчка от 15 септември 2008 г., т.е. преди изменението с Указа от 2011 г., при определени условия унгарската държава е длъжна да възстанови на кредитната институция и 80 % от сумата на заема, платена от кредитната институция и станала несъбираема съгласно разпоредбите на счетоводния закон, както и на лихвите и разходите по този заем.

               17

               Член 25, параграф 2 от Указа от 2001 г. предвижда, че държавата трябва да гарантира на кредитната институция и възстановяването на сумата на главницата, лихвите и разходите по заема, платени под формата на аванси от кредитната институция съгласно член 5/A и станали несъбираеми.

               18

               OTP Bank многократно и безуспешно поканва унгарската държава да изпълни договора за поръчка по отношение на третото тримесечие на 2009 г. и следващите тримесечия. Унгарската държава оспорва това задължение, като се позовава на разпоредбите на член 25/C от Указа от 2001 г., изменен с Указа от 2011 г. Вследствие на това законодателно изменение унгарската държава всъщност се е освободила от задълженията по член 25, параграфи 1 и 2 от Указа от 2001 г. по отношение на договорите за кредит, сключени от 1 май 2004 г. нататък.

               19

               В този контекст OTP Bank предявява иск пред Fővárosi Törvényszék (Съд на Будапеща) за осъждане на унгарската държава да заплати сумата от 1261506204 унгарски форинта (HUF), заедно с лихвите и разходите, като се иска постановеното съдебно решение да бъде противопоставимо на държавната хазна. Според OTP Bank с приемането на член 25/C от Указа от 2001 г. унгарската държава е направила невъзможно изпълнението на договора за поръчка от15 септември 2008 г. и по този начин е прекратила договора едностранно. Поради това OTP Bank иска и съставяне на отчет относно услугите, предоставени в изпълнение на този договор, съгласно член 479, параграф 3 от Гражданския кодекс.

               20

               Унгарската държава и унгарската държавна хазна молят да се отхвърли искът на OTP Bank, като поддържат, че изменението на Указа от 2001 г. с Указа от 2011 г. е необходимо, тъй като предоставената от унгарската държава гаранция съгласно член 25, параграфи 1 и 2 от Указа от 2001 г. (наричана по-нататък „държавната гаранция“) представлява недопустима държавна помощ съгласно правото на Съюза. Следователно, като е приела Указа от 2011 г., унгарската държава е имала намерение единствено да приведе унгарското право в съответствие с правото на Съюза.

               21

               Fővárosi Törvényszék отхвърля иска на OTP Bank. Fővárosi Ítélőtábla (Апелативен съд на Будапеща) отменя това решение, като приема, че може да се окаже полезно да се провери съвместимостта на тази евентуална държавна помощ с вътрешния пазар съгласно член 107, параграфи 2 и 3 ДФЕС, и връща делото на Fővárosi Törvényszék.

               22

               Пред Fővárosi Törvényszék, който разглежда делото наново, OTP Bank поддържа, че ако посочената юрисдикция приеме, че държавната гаранция попада в приложното поле на член 107, параграф 1 ДФЕС, тя е компетентна да отправи запитване до Съда по въпроса дали съгласно правото на Съюза тази гаранция е съвместима с вътрешния пазар, по-специално предвид изключението по член 107, параграф 2, буква а) ДФЕС относно социалните помощи и обстоятелството, че получателите на оспорвания вид помощ не са кредитните институции, а частни лица.

               23

               Според Fővárosi Törvényszék разрешаването на спора, поставен пред него, налага тълкуване на правото на Съюза. Действително, в случай че посочената гаранция не представлява забранена държавна помощ, или, с други думи, съгласно член 107, параграфи 2 и 3 ДФЕС тази гаранция е съвместима с вътрешния пазар помощ, е възможно да се окаже, че унгарската държава е нарушила договора за поръчка без валидно правно основание.

               24

               При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Държавна гаранция, предоставена преди присъединяването на Унгария към Европейския съюз в рамките на [Указа от 2001 г.], съставлява ли държавна помощ и при утвърдителен отговор, съвместима ли е с вътрешния пазар?

                        2)

                        В случай че държавната гаранция, предоставена в рамките на посочения указ, е несъвместима с вътрешния пазар, как съгласно правото на Съюза могат да бъдат поправени евентуалните вреди, нанесени на интересите на засегнатите лица?“.

         По допустимостта

               25

               Унгарското правителство и Комисията изразяват съмнения относно допустимостта на преюдициалното запитване или най-малкото на единия от двата поставени въпроса.

               26

               В това отношение, на първо място, следва да се напомни, че в рамките на производството, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от отправяне на преюдициално запитване, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-специално решение Bruno и др., C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329, т. 18 и цитираната съдебна практика).

               27

               Според установената съдебна практика въпросите, свързани с тълкуването на правото на Съюза и поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решения Van der Weerd и др., C‑222/05—C‑225/05, EU:C:2007:318, т. 22 и Melki и Abdeli, C‑188/10 и C‑189/10, EU:C:2010:363, т. 27).

               28

               Следователно единствено при изключителни обстоятелства Съдът е длъжен да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд (вж. в този смисъл решение PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, т. 39). Всъщност духът на сътрудничество, който трябва да ръководи развитието на производството по постановяване на преюдициално заключение, предполага, че от своя страна националният съд трябва да отчита възложените на Съда правомощия, които се състоят в подпомагане на правораздаването в държавите членки, а не във формулиране на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси (решение Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, т. 32 и цитираната съдебна практика).

               29

               На следващо място следва да се подчертае, че съгласно практиката на Съда, макар в рамките на производство по член 267 ДФЕС Съдът да не може да се произнася по съвместимостта на норми от вътрешното право с правото на Съюза, нито да тълкува национални законови или подзаконови разпоредби, той все пак е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички тълкувателни елементи, свързани с правото на Съюза, които да ѝ позволят да реши делото, с което е сезирана (вж. по-специално решение Paint Graphos и др., C‑78/08—C‑80/08, EU:C:2011:550, т. 34 и цитираната съдебна практика).

               30

               По-специално вече е прието, че компетентността на Комисията да прецени съвместимостта на дадена помощ с общия пазар, не представлява пречка за дадена национална юрисдикция да отправи преюдициално запитване до Съда по отношение на тълкуването на понятието „помощ“ (решение DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, т. 15). Така Съдът може по-конкретно да даде на запитващата юрисдикция насоки за тълкуване, свързани с правото на Съюза, които да ѝ позволят да определи дали дадена национална мярка може да бъде квалифицирана като държавна помощ по смисъла на посоченото право (вж. в този смисъл решение Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, т. 24 и цитираната съдебна практика).

               31

               Действително националните юрисдикции могат да бъдат сезирани със спорове, по които са длъжни да тълкуват и да прилагат понятието за помощ, посочено в член 107, параграф 1 ДФЕС, по-специално за да определят дали по отношение на държавна мярка, въведена, без да е взета предвид процедурата за предварителен контрол по член 108, параграф 3 ДФЕС, и при необходимост да проверят дали съответната държава членка е изпълнила задължението си (вж. в този смисъл решение P, C‑6/12, EU:C:2013:525, т. 38 и цитираната съдебна практика).

               32

               На последно място и доколкото, видно от точка 29 от настоящото решение, Съдът трябва да даде на националния съд полезен отговор, той може при необходимост да преформулира въпросите, които са му зададени (вж. по специално решение Бянков, C‑249/11, EU:C:2012:608, т. 57 и цитираната съдебна практика).

               33

               С оглед на изложеното по-горе и за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, е необходимо да бъдат преформулирани двата въпроса, които следва да бъдат разгледани заедно, в смисъл че запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали държавната гаранция може да се квалифицира като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС и при утвърдителен отговор — дали тази помощ е обвързана със задължението за съобщаване, предвидено в член 108, параграф 3 ДФЕС, и евентуално, какви биха били последиците от неизпълнението на това задължение.

         По преюдициалните въпроси

         Предварителни бележки

               34

               Що се отнася до проверката на изпълнението на задълженията на държавите членки, възложени им с членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС, в самото начало следва да се припомни начинът, по който разпоредбите на последния член се свързват помежду си, както и правомощията и отговорностите, които посочените разпоредби предоставят на Комисията, от една страна, и на държавите членки, от друга страна.

               35

               Член 108 ДФЕС въвежда различни процедури в зависимост от това дали помощта е съществуваща или нова. Макар че в съответствие с член 108, параграф 3 ДФЕС новата помощ трябва да бъде съобщена предварително на Комисията и тази помощ не може да бъде приведена в действие, преди процедурата да завърши с окончателно решение, в съответствие с член 108, параграф 1 ДФЕС съществуващата помощ може да бъде правомерно прилагана, докато Комисията не е установила нейната несъвместимост (решение P, EU:C:2013:525, т. 36 и цитираната съдебна практика).

               36

               В рамките на тази система за контрол Комисията и националните юрисдикции имат различни отговорности и упражняват различни правомощия (решение Namur-Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, т. 14).

               37

               В съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 31 от настоящото решение, националните юрисдикции могат да бъдат сезирани със спорове, по които са длъжни да тълкуват и да прилагат понятието за помощ, посочено в член 107, параграф 1 ДФЕС, по-специално за да определят дали дадена държавна мярка подлежи на процедурата за предварителен контрол, предвидена в член 108, параграф 3 ДФЕС. В случай че посочените юрисдикции констатират, че съответната мярка действително е трябвало да бъде съобщена на Комисията, те трябва да я обявят за неправомерна. За сметка на това тези юрисдикции не са компетентни да се произнасят по съвместимостта на дадена държавна помощ с вътрешния пазар, тъй като този контрол е от изключителната компетентност на Комисията (вж. в този смисъл решение P, EU:C:2013:525, т. 38 и цитираната съдебна практика).

         По съществото на спора

               38

               Предвид тези елементи и за да се предостави полезен отговор на запитващата юрисдикция, е важно, на първо място, да се определи дали спорната мярка по главното производство представлява държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС. В това отношение на запитващата юрисдикция следва да се предоставят необходимите тълкувателни елементи относно условията, с които член 107, параграф 1 ДФЕС обуславя квалификацията на национална мярка като държавна помощ, а именно финансирането на тази мярка от държавата или с държавни ресурси, селективността на подобна мярка, въздействието ѝ върху търговията между държавите членки и нарушаването на конкуренцията вследствие на тази мярка. Тези три условия трябва да се разгледат последователно.

         По условието за финансиране на мярката от държавата или с държавни средства

               39

               Член 107, параграф 1 ДФЕС се отнася до „всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма“.

               40

               Според постоянната съдебна практика понятието „помощ“ е по-общо от „субсидия“, тъй като включва не само положителни престации като самите субсидии, но и други видове намеса, които под различна форма облекчават тежестите, обичайно натоварващи бюджета на едно предприятие, и които поради това, без да са субсидии в строгия смисъл на думата, имат същото естество и последици (вж. по-специално решение Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 131 и цитираната съдебна практика).

               41

               Що се отнася до главното производство, от преписката, предоставена на Съда, е видно, от една страна, че държавната гаранция е предвидена в договора за поръчка, сключен на 15 септември 2008 г. между Министерството на местната администрация и унгарската държавна хазна, от една страна, и OTP Bank, от друга страна, на основание член 24, параграф 15 от Указа от 2001 г.

               42

               От друга страна, при тримесечното активиране на държавната гаранция, кредитните институции изпращат исканията си до министерството на местната администрация или до министерството на икономиката, които им отпускат исканите помощи и аванси за сметка на бюджетните кредити, определени за „Други помощи за жилищни нужди“ в общото счетоводство, управлявано от държавната хазна.

               43

               От това следва, че държавната гаранция представлява помощ, предоставена от държавата или чрез държавни ресурси по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

         По условието за селективен характер на мярката

               44

               Член 107, параграф 1 се отнася до помощ, която „поставя в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на определени стоки“, т.е. селективна помощ.

               45

               Следователно е важно да се определи дали държавната гаранция може да постави в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на определени стоки в сравнение с други предприятия, които с оглед на целта на въпросната мярка се намират в съпоставимо фактическо и правно положение.

               46

               В самото начало следва да се отбележи, че Указът от 2001 г., на основание на който е отпусната гаранцията, урежда помощите за улесняване на достъпа до жилища на определена категория домакинства. Следователно член 24, параграф 1 от указа предвижда, че кредитните институции предоставят и изплащат кредитите и определят условията за погасяването им и помощите. Като насрещна престация член 25, параграфи 1 и 2 от посочения указ предоставя тази гаранция на съответните кредитни институции.

               47

               Според практиката на Съда, когато помощта е предоставена под формата на гаранция, за националните юрисдикции е важно да определят получателите на тази помощ, които могат да бъдат или заемодателят, или заемополучателят, или, в някои случаи, и двамата заедно (вж. в този смисъл решение Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, т. 37).

               48

               В случая, както следва от точка 46 от настоящото решение, Указът от 2001 г. предвижда, че кредитните институции привеждат в изпълнение посочения указ и се ползват от държавна гаранция. Следователно спорната мярка, изглежда, ползва изключително сектора на кредитните институции.

               49

               Съгласно практиката на Съда обаче дадена помощ може да има селективен характер по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС дори когато засяга цял икономически сектор (вж. по-специално в този смисъл решения Белгия/Комисия, C‑75/97, EU:C:1999:311, т. 33 и Paint Graphos и др., EU:C:2011:550, т. 53).

               50

               Следователно държавната гаранция може да се приеме за селективна. Обстоятелството, че тя евентуално ползва и получатели, които не са кредитни институции, например в случая определени домакинства, чиито доходи не позволяват самостоятелна покупка на недвижим имот, не оборва тази констатация, която е достатъчна за прилагането на член 107, параграф 1, ДФЕС.

               51

               Въпреки това следва да се отбележи, че при разискванията, проведени в съдебното заседание, беше посочено изменение на Указа от 2001 г., настъпило през 2008 г., което разширявало възможността за прилагане на посочения указ и по отношение на други икономически оператори.

               52

               Тъй като става въпрос за фактически въпрос, запитващата юрисдикция следва окончателно да провери достоверността на тези елементи и да прецени дали те могат да поставят под въпрос селективния характер на държавната гаранция.

         По условията за въздействие на мярката върху търговията между държавите членки и нарушаване на конкуренцията, до което тя може да доведе

               53

               Член 107, параграф 1 забранява помощта, която засяга търговията между държавите членки и нарушава или заплашва да наруши конкуренцията.

               54

               За целите на квалификацията на национална мярка като държавна помощ следва да се установи не реалното въздействие на въпросната помощ върху търговията между държавите членки и действителното нарушаване на конкуренцията, а само да се разгледа дали помощта би могла да засегне тази търговия и да наруши конкуренцията (решения Италия/Комисия, C‑372/97, EU:C:2004:234, т. 44 и Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, т. 54).

               55

               По-специално, когато помощ, предоставена от държава членка, засилва положението на предприятие спрямо други конкурентни предприятия във вътреобщностната търговия, последната трябва да се счита за повлияна от помощта (вж. решение Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, т. 56 и цитираната съдебна практика).

               56

               В това отношение не е необходимо самото предприятие получател да участва във вътреобщностната търговия. Всъщност, когато държава членка предоставя помощ на предприятие, вътрешната дейност може да се окаже подкрепена или увеличена, така че в резултат на това шансовете на установените в други държави членки предприятия за навлизане на пазара на тази държава членка намаляват. Освен това укрепване на позицията на предприятие, което до този момент не е участвало във вътреобщностната търговия, може да го постави в положение, позволяващо му да навлезе на пазара на друга държава членка (решение Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, т. 58).

               57

               Що се отнася до главното производство, е важно да се отбележи, че държавната гаранция позволява на кредитните институции да отпускат кредити, без да е необходимо да поемат икономически риск. Следователно кредитните институции, сключили договор за поръчка, като разглеждания в главното производство, не са задължени непременно да проверяват платежоспособността на заемополучателите или да предвиждат гаранционна премия. Освен това в повечето случаи заемополучателите биха поискали допълнителни услуги от тази институция, например откриване на разплащателна сметка. Ето защо държавната гаранция предоставя предимство на посочените институции, тъй като в резултат на нея нараства тяхната клиентела и се увеличават приходите им.

               58

               От това следва, че действието на държавната гаранция се изразява в засилване на позицията на кредитните институции в сравнение с позицията на други оператори на пазара и в затрудняване на навлизането на унгарския пазар на оператори, установени в други държави членки. Следователно посочената гаранция може да засегне търговията между държавите членки и да доведе до нарушаване на конкуренцията по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

               59

               С оглед на гореизложените съображения, следва да се установи, че държавна гаранция, предоставена изключително на кредитни институции, поначало представлява „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Въпреки това запитващата юрисдикция следва да прецени по-специално селективния характер на такава гаранция, като определи по-точно дали вследствие изменението на Указа от 2001 г., което се твърди, че е направено през 2008 г., тази гаранция може да бъде предоставена на други икономически оператори освен на кредитни институции и при утвърдителен отговор — дали това обстоятелство може да постави под въпрос селективния характер на посочената гаранция.

               60

               На второ място и ако се допусне, че запитващата юрисдикция квалифицира държавната гаранция като представляваща „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, с оглед на това да ѝ се позволи да прецени нейната правомерност, е необходимо да се установи дали за тази държавна помощ се прилага процедурата по съобщаване, предвидена в член 108, параграф 3 ДФЕС. За целта е необходимо да се определи дали посочената гаранция представлява съществуваща или нова помощ.

               61

               От член 1, буква б), подточка i) от Регламент № 659/1999 следва, че „съществуваща помощ“ означава, без да се засяга приложение IV, точка 3 и допълнението към посоченото приложение към Акта за присъединяване, всяка помощ, която съществува в съответната държава членка преди влизането в сила на Договора за функционирането на Европейския съюз, т.е. схеми за помощ и индивидуална помощ, които са били въведени в действие преди и продължават да се прилагат след влизането в сила на Договора.

               62

               Приложение IV, точка 3 от Акта за присъединяване предвижда, че всички мерки, които все още са в сила след датата на присъединяването, които представляват държавна помощ и които не изпълняват нито едно от трите условия, изброени в точка 3, параграф 1 от посоченото приложение, се считат за нова помощ към датата на присъединяването.

               63

               В случая следва да се отбележи, че Указът от 2001 г., на основание на който е предоставена държавната гаранция, влиза в сила след 10 декември 1994 г., че същият не е посочен в списъка с помощите, изброени в добавката към приложение IV към Акта за присъединяване, и че този акт не е съобщен на Комисията в рамките на т.нар „преходна“ процедура, посочена в приложение IV, точка 3, параграф 1, буква в) от посочения акт.

               64

               Вследствие на това държавната гаранция не отговаря на трите условия, изброени в приложение IV, точка 3, параграф 1 от Акта за присъединяване, поради което следва при необходимост да се счита за нова помощ.

               65

               Съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС новите помощи трябва да бъдат съобщени предварително на Комисия и не могат да бъдат привеждани в действие, преди процедурата да е приключила с окончателно решение.

               66

               Според постоянната практика на Съда мярка за помощ, която е приведена в действие в нарушение на произтичащите от член 108, параграф 3 ДФЕС задължения, е неправомерна (решение Distribution Casino France и др., C‑266/04—C‑270/04, C‑276/04 и C‑321/04—C‑325/04, EU:C:2005:657, т. 30 и цитираната съдебна практика).

               67

               Що се отнася до главното производство обаче, Унгария, изглежда, не е съобщила държавната гаранция на Комисията.

               68

               От гореизложеното следва, че ако се допусне, че запитващата юрисдикция квалифицира държавната гаранция като представляваща „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, тази гаранция следва да се счита за нова помощ и по отношение на нея съществува задължение за предварително съобщаване на Комисията съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС. Запитващата юрисдикция следва да провери дали въпросната държава членка е изпълнила това задължение, и ако това не е така — да обяви посочената гаранция за неправомерна.

               69

               На трето място, що се отнася до последиците от тази неправомерност, и по-специално по отношение на получателите на неправомерна помощ, следва първоначално да се припомни, че Съдът многократно е постановявал, че националните юрисдикции трябва да изведат всички последици от нарушаването на член 108, параграф 3 ДФЕС в съответствие с тяхното национално право както по отношение на действителността на актовете по привеждането в действие на мерките за помощта, така и на възстановяването на финансовите помощи, отпуснати в нарушение на тази разпоредба (вж. в този смисъл решения Van Calster и др., C‑261/01 и C‑262/01, EU:C:2003:571, т. 64, Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, т. 49 и CELF и ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, т. 41).

               70

               Премахването на неправомерната помощ чрез възстановяване, за да се върне предходното положение, е логична последица от установяването на нейната неправомерност (вж. по-специално решения Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия, C‑328/99 и C‑399/00, EU:C:2003:252, т. 66 и Mediaset/Комисия, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, т. 122).

               71

               Следователно основната цел на възстановяването на неправомерно изплатена държавна помощ е да се премахне нарушението на конкуренцията, причинено с конкурентното предимство, което е предоставено с тази помощ (вж. в този смисъл решения Германия/Комисия, C‑277/00, EU:C:2004:238, т. 76 и Комисия/MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, т. 57). Действително с връщането на помощта получателят губи предимството, което е имал спрямо конкурентите си на пазара, и се възстановява съществувалото преди предоставянето на помощта положение (решение Комисия/Италия, C‑350/93, EU:C:1995:96, т. 22).

               72

               Само ако са налице изключителни обстоятелства, би било евентуално неподходящо да се разпореди възстановяването на помощта (вж. решение Residex Capital IV, EU:C:2011:814, т. 35 и цитираната съдебна практика).

               73

               По главното производство, от представената пред Съда преписка не е видно пред запитващата юрисдикция да е правено позоваване на съществуването на такива изключителни обстоятелства. Следователно националната юрисдикция по принцип е длъжна да разпореди възстановяването на разглежданата в главното производство помощ съгласно националното право.

               74

               На следващо място, следва да се припомни, че единствено Комисията е компетентна да прецени съвместимостта на дадена помощ с вътрешния пазар, като извършва тази преценка дори когато държавата членка не е спазила забраната, посочена в член 108, параграф 3, последно изречение ДФЕС, за въвеждане в действие на мерките за помощ. Действително в подобна ситуация националните юрисдикции само опазват, до окончателното решение на Комисията, правата на субектите на правото от евентуално неспазване от страна на държавните власти на тази забрана (вж. в този смисъл решение CELF и ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, т. 38 и цитираната съдебна практика).

               75

               Следователно Комисията следва да прецени съвместимостта на държавната гаранция с вътрешния пазар с цел по-специално да установи дали посочената помощ може да се ползва от изключението, отнасящо се до помощите със социален характер, предвидено в член 107, параграф 2, буква а) ДФЕС.

               76

               Въпреки това, дори ако се допусне, че Комисията в бъдещо окончателно решение ще обяви държавната гаранция за съвместима с вътрешния пазар, националната юрисдикция остава задължена да разпореди възстановяването на тази държавна помощ съгласно националното право. Действително именно за да се предотврати нарушаването на директния ефект на член 108, параграф 3, последно изречение ДФЕС и пренебрегването на интересите на правните субекти, които националните юрисдикции имат мисията да закрилят, посоченото окончателно решение на Комисията няма за резултат да санира с обратна сила действията по привеждане в действие, които нямат правна сила, поради това че са били извършени при незачитане на забраната, посочена в този член. Всяко различно тълкуване би довело до насърчаване на незачитането на параграф 3, последно изречение от посочения член от страна на съответната държава членка и би го лишила от полезното му действие (вж. в този смисъл решения Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, т. 16 и SFEI и др., C‑39/94, EU:C:1996:285, т. 67—69).

               77

               На последно място, що се отнася по-специално до получателите на държавната гаранция, следва да се подчертае, че предвид императивния характер на контрола в областта на държавните помощи, извършван от Комисията съгласно член 108 ДФЕС, от една страна, предприятията — получатели на дадена помощ, по принцип могат да имат оправдани правни очаквания за нейната правомерност само ако помощта е била предоставена съгласно предвидената в посочения член процедура, и от друга страна, всеки добросъвестен икономически оператор трябва обичайно да бъде в състояние да се увери, че тази процедура е била спазена. По-специално, когато дадена помощ е приведена в действие без предварително уведомление до Комисията, поради което тя е неправомерна по силата на член 108, параграф 3 ДФЕС, получателят на помощта не може да има към този момент оправдани правни очаквания относно нейното правомерно отпускане (решение Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, т. 104 и цитираната съдебна практика).

               78

               От гореизложените съображения следва, че получателите на държавна гаранция като разглежданата в главното производство, предоставена при неспазване на член 108, параграф 3 ДФЕС и следователно неправомерна, не разполагат с правни средства за защита съгласно правото на Съюза.

               79

               С оглед на всички изложени съображения, на поставените от запитващата юрисдикция преюдициални въпроси следва да се отговори в смисъл, че:

                        —

                        държавна гаранция, предоставена изключително на кредитни институции, поначало представлява „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Въпреки това запитващата юрисдикция следва да прецени по-специално селективния характер на посочената гаранция, като определи по-точно дали вследствие изменението на Указа от 2001 г., което се твърди, че е направено през 2008 г., тази гаранция може да бъде предоставена на други икономически оператори освен на кредитни институции и при утвърдителен отговор — дали това обстоятелство може да постави под въпрос селективния характер на посочената гаранция;

                        —

                        ако се допусне, че запитващата юрисдикция квалифицира разглежданата в главното производство държавна гаранция като представляваща „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, тази гаранция следва да се счита за нова помощ и по отношение на нея съществува задължение за предварително съобщаване на Комисията съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС. Запитващата юрисдикция следва да провери дали въпросната държава членка е изпълнила това задължение, и ако това не е така — да обяви посочената гаранция за неправомерна;

                        —

                        получателите на държавна гаранция като разглежданата в главното производство, предоставена при неспазване на член 108, параграф 3 ДФЕС и следователно неправомерна, не разполагат с правни средства за защита съгласно правото на Съюза.

         По съдебните разноски

               80

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

                     Държавната гаранция, предоставена от унгарската държава съгласно член 25, параграфи 1 и 2 от Правителствен указ № 12/2001 от 31 януари 2001 г. относно помощите за подпомагане на достъпа до жилище, предоставена изключително на кредитни институции, поначало представлява „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Въпреки това запитващата юрисдикция следва да прецени по-специално селективния характер на посочената гаранция, като определи по-точно дали вследствие изменението на Указа, за което се твърди, че е направено през 2008 г., тази гаранция може да бъде предоставена на други икономически оператори освен на кредитни институции и при утвърдителен отговор — дали това обстоятелство може да постави под въпрос селективния характер на посочената гаранция.

                     Ако се допусне, че запитващата юрисдикция квалифицира разглежданата в главното производство държавна гаранция като представляваща „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, тази гаранция следва да се счита за нова помощ и по отношение на нея съществува задължение за предварително съобщаване на Европейската комисия съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС. Запитващата юрисдикция следва да провери дали въпросната държава членка е изпълнила това задължение, и ако това не е така — да обяви посочената гаранция за неправомерна.

                     Получателите на държавна гаранция като разглежданата в главното производство, предоставена при неспазване на член 108, параграф 3 ДФЕС и следователно неправомерна, не разполагат с правни средства за защита съгласно правото на Съюза.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: унгарски.


Решение на Първоинстанционния съд (първи разширен състав) от 28 януари 1999 г. # Bretagne Angleterre Ирландия (BAI) срещу Комисия на Европейските общности. # Иск за обезщетение за вреди - Държавни помощи. # Дело T-230/95.


Решение на Общия съд (трети състав) от 25 ноември 2014 г. # Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller eV срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-556/13.


Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 7 юли 2004 г. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA срещу Комисия на Европейските общности. # Иск за установяване на неправомерно бездействие - Иск за отмяна - Допустимост. # Съединени дела T-107/01 и T-175/01.


title: Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 16 декември 2008 г. # Miguel Torres, SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Процедура по възражение - Заявка за словна марка на Общността "MANSO DE VELASCO" - По-ранна национална словна марка "VELASCO" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94. # Дело T-259/06.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 16 декември 2008 г. — Torres/СХВП — Navisa Industrial Vinícola Española
            (MANSO DE VELASCO)
      (Дело T-259/06)
      „Марка на Общността — Процедура по възражение — Заявка за словна марка на Общността „MANSO DE VELASCO“ — По-ранна национална словна марка „VELASCO“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Относителни основания за отказ — Възражение от притежателя на по-ранна идентична или подобна марка, регистрирана за идентични или подобни стоки или услуги — Вероятност от объркване с по-ранната марка (член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 27 и
         73)

      Предмет

               Жалба срещу решение на първи апелативен състав на СХВП от 29 юни 2006 г. (преписка R 865/2005-1) относно процедура по възражение
                  между Navisa Industrial Vinícola Española, SA и Miguel Torres, SA

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Miguel Torres, SA

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „MANSO DE VELASCO“ за стоки от клас 33 — заявка № 2261527

               Притежател на марката или знака, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Марка или знак, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               Испанска словна марка „VELASCO“ за стоки от клас 33

               Решение на отдела по споровете:

               Уважава възражението и отхвърля заявката.

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата.

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Miguel Torres, SA да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (пети състав) от 6 ноември 2003 г.#Кралство Нидерландия срещу Комисия на Европейските общности.#Дело C-293/00.


Решение на Съда от 3 април 1968 г. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH срещу Hauptzollamt Paderborn. # Искане за преюдициално заключение: Bundesfinanzhof - Германия. # Дело 28-67.


Решение на Съда (пети състав) от 11 януари 2001 г. # Hans Gevaert срещу Комисия на Европейските общности. # Жалба - Длъжностни лица. # Дело C-389/98 P.


title: Решение на Съда (пети състав) от 21 януари 2016 г.#"Eturas" UAB и др. срещу Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Преюдициално запитване — Конкуренция — Картели — Съгласувана практика — Туристически агенции, участващи в обща информационна система за предлагане на пътувания — Автоматично ограничение на намаленията при онлайн покупки на пътувания — Съобщение на системния оператор относно посоченото ограничение — Мълчаливо съгласие, което може да се квалифицира като съгласувана практика — Елементи от фактическия състав на споразумението или съгласуваната практика — Преценка на доказателствата и стандарт на доказване — Процесуална автономия на държавите членки — Принцип на ефективност — Презумпция за невиновност.#Дело C-74/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
      21 януари 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Конкуренция — Картели — Съгласувана практика — Туристически агенции, участващи в обща информационна система за предлагане на пътувания — Автоматично ограничение на намаленията при онлайн покупки на пътувания — Съобщение на системния оператор относно посоченото ограничение — Мълчаливо съгласие, което може да се квалифицира като съгласувана практика — Елементи от фактическия състав на споразумението или съгласуваната практика — Преценка на доказателствата и стандарт на доказване — Процесуална автономия на държавите членки — Принцип на ефективност — Презумпция за невиновност“
      По дело C‑74/14
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва) с акт от 17 януари 2014 г., постъпил в Съда на 10 февруари 2014 г., в рамките на производство по дело

         „Eturas“ UAB,

         „AAA Wrislit“ UAB,

         „Baltic Clipper“ UAB,

         „Baltic Tours Vilnius“ UAB,

         „Daigera“ UAB,

         „Ferona“ UAB,

         „Freshtravel“ UAB,

         „Guliverio kelionės“ UAB,

         „Kelionių akademija“ UAB,

         „Kelionių gurmanai“ UAB,

         „Kelionių laikas“ UAB,

         „Litamicus“ UAB,

         „Megaturas“ UAB,

         „Neoturas“ UAB,

         „TopTravel“ UAB,

         „Travelonline Baltics“ UAB,

         „Vestekspress“ UAB,

         „Visveta“ UAB,

         „Zigzag Travel“ UAB,

         „ZIP Travel“ UAB

      срещу

         Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

      в присъствието на:

         „Aviaeuropa“ UAB,

         „Grand Voyage“ UAB,

         „Kalnų upė“ UAB,

         „Keliautojų klubas“ UAB,

         „Smaragdas travel“ UAB,

         „700LT“ UAB,

         „Aljus ir Ko“ UAB,

         „Gustus vitae“ UAB,

         „Tropikai“ UAB,

         „Vipauta“ UAB,

         „Vistus“ UAB,

      СЪДЪТ (пети състав),
      състоящ се от: T. von Danwitz, председател на четвърти състав, изпълняващ функцията на председател на пети състав, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (докладчик) и C. Vajda, съдии,
      генерален адвокат: M. Szpunar,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 май 2015 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за „AAA Wrislit“ UAB, от L. Darulienė и T. Blažys, advokatai,

               —

               за „Baltic Clipper“ UAB, от J. Petrulionis, L. Šlepaitė и M. Juonys, advokatai,

               —

               за „Baltic Tours Vilnius“ UAB и „Kelionių laikas“ UAB, от P. Koverovas и R. Moisejevas, advokatai,

               —

               за „Guliverio kelionės“ UAB, от M. Juonys и L. Šlepaitė, advokatai,

               —

               за „Kelionių akademija“ UAB и „Travelonline Baltics“ UAB, от L. Darulienė, advokatė,

               —

               за „Megaturas“ UAB, от E. Kisielius, advokatas,

               —

               за „Vestekspress“ UAB, от L. Darulienė, R. Moisejevas и P. Koverovas, advokatai,

               —

               за „Visveta“ UAB, от T. Blažys, advokatas,

               —

               за Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba, от E. Pažėraitė и S. Tolušytė, в качеството на представители,

               —

               за „Keliautojų klubas“ UAB, от E. Burgis и I. Sodeikaitė, advokatai,

               —

               за литовското правителство, от D. Kriaučiūnas, K. Dieninis и J. Nasutavičienė, в качеството на представители,

               —

               за австрийското правителство, от C. Pesendorfer, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от A. Biolan, V. Bottka и A. Steiblytė, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 16 юли 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 101 ДФЕС.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между туристическите агенции „Eturas“ UAB (наричана по-нататък „Eturas“), „AAA Wrislit“ UAB, „Baltic Clipper“ UAB, „Baltic Tours Vilnius“ UAB, „Daigera“ UAB, „Ferona“ UAB, „Freshtravel“ UAB, „Guliverio Kelionės“ UAB, „Kelionių akademija“ UAB, „Kelionių gurmanai“ UAB, „Kelionių laikas“ UAB, „Litamicus“ UAB, „Megaturas“ UAB, „Neoturas“ UAB, „Top Travel“ UAB, Travelonline Baltics“ UAB, „Vestekspress“ UAB, „Visveta“ UAB, „Zigzag Travel“ UAB и „ZIP Travel“ UAB, от една страна, и Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Съвет по конкуренцията на Република Литва, наричан по-нататък „Съветът по конкуренцията“) по повод на решение, с което последният е осъдил посочените туристически агенции да платят глоби, тъй като са уговорили и участвали в антиконкурентни практики.

         Правна уредба

               3

               Съображение 5 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101] и [102] от Договора [за функциониране на ЕС] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) предвижда:

               4

               Член 2 от този регламент, озаглавен „Тежест на доказване“ предвижда следното:
               „При всяко производство на национално или общностно равнище във връзка с прилагането на членове [101] и [102] от Договора тежестта на доказване на нарушение на член [101], параграф 1 или на член [102] от Договора се носи от страната или органа, който твърди наличието на нарушение. Предприятието или сдружението на предприятия, което ще се възползва от възможността по член [101], параграф 3 от Договора, носи тежестта на доказване, че условията на посочения параграф са изпълнени“.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               5

               От акта за преюдициално запитване следва, че Eturas притежава изключителните права върху компютърната програма E‑TURAS и също така е неин администратор.

               6

               Тази компютърна програма представлява обща система за онлайн резервации на пътувания. Тя дава възможност на туристическите агенции, които чрез лицензионен договор с Eturas са получили правото да я използват, да предлагат за продажба пътувания на своите уебсайтове, като начинът на представяне на резервацията е еднакъв и е определен от Eturas. Споменатият по-горе лицензионен договор не съдържа клаузи, позволяващи на администратора на тази програма да променя цените, определяни от туристическите агенции, които използват тази система за продаваните от тях услуги.

               7

               Всяка туристическа агенция има лична електронна сметка в компютърната програма E-TURAS, в която може да влиза с помощта на парола, предоставена ѝ в момента на подписване на лицензионния договор. В тази сметка туристическите агенции имат достъп до специална за системата за резервации E-TURAS комуникационна мрежа, която функционира като електронна поща. Така изпратените в тази комуникационна мрежа съобщения се четат както електронните съобщения, и следователно, за да бъдат прочетени, трябва предварително да бъдат отворени от техния получател.

               8

               През 2010 г. Съветът по конкуренцията започва проверка въз основа на информация, предоставена от една от туристическите агенции, които са използвали системата за резервации E‑TURAS, според която информация туристическите агенции съгласуват помежду си отстъпките за продаваните чрез тази система пътувания.

               9

               В резултат на тази проверка е установено, че на 25 август 2009 г. директорът на Eturas е изпратил до няколко туристически агенции, във всички случай най-малкото до поне една от тях, електронно писмо, озаглавено „Гласуване“, с което от получателя се иска да изрази своето мнение относно възможността за намаляване на отстъпките по интернет от 4 % до 1—3 %.

               10

               На 27 август 2009 г. в 12,20 ч. чрез вътрешната за тази компютърна програма комуникационна мрежа администраторът на E‑TURAS изпраща във всички случаи на поне две от засегнатите туристически агенции съобщение, озаглавено „Съобщение относно намаляването на отстъпките за резервиране на пътувания по интернет между 0 % и 3 %“ (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство съобщение“), което има следното съдържание:

               11

               След 27 август 2009 г. на уебсайтовете на осем туристически агенции има рекламни съобщения за отстъпка от 3 % върху предлаганите пътувания. При извършването на резервация се отваря прозорец, в който се посочва, че за избраното пътуване се прилага отстъпка от 3 %.

               12

               Направената от Съвета по конкуренцията проверка установява, че техническите изменения, внесени в компютърната програма E‑TURAS след изпращането на разглежданото в главното производство съобщение, означават че макар да няма пречка засегнатите туристически агенции да предлагат на своите клиенти отстъпки над 3 %, за предоставянето на подобни отстъпки те трябва да уредят допълнителни технически формалности.

               13

               В решението си от 7 юни 2012 г. Съветът по конкуренцията приема, че между 27 август 2009 г. и края на март 2010 г. тридесет туристически агенции, както и Eturas, са прилагали антиконкурентна практика, свързана с отстъпките, предоставяни за извършваните чрез компютърната програма E‑TURAS резервации.

               14

               Според това решение антиконкурентната практика е започнала в деня, в който разглежданото в главното производство съобщение относно намаляването на отстъпките се е появило в системата за резервации E‑TURAS, и при използването на тази система посочените отстъпки са били системно ограничавани.

               15

               Съветът по конкуренцията счита, че туристическите агенции, които са използвали системата за резервации E‑TURAS в разглеждания период и не са направили възражения, отговарят за нарушение на правилата на конкуренцията, тъй като са можели основателно да приемат, че всички останали ползватели на тази система също ще ограничат отстъпките си до не повече от 3 %. От това обстоятелство Съветът по конкуренцията стига до извода, че посочените туристически агенции са се информирали взаимно за отстъпките, които смятат да прилагат занапред, и по този начин косвено, чрез имплицитно или мълчаливо одобрение, са изразили общата си воля за действие на разглеждания пазар. Оттук той заключава, че това поведение на туристическите агенции на разглеждания пазар следва да се разглежда като съгласувана практика и че, макар да не извършва дейност на разглеждания пазар, Eturas е изиграло роля, като е улеснило тази практика.

               16

               Поради това Съветът по конкуренцията признава Eturas и засегнатите туристически агенции за виновни по-специално в извършването на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС и им налага глоби. Туристическата агенция, която е информирала Съвета по конкуренцията за наличието на това нарушение, е освободена от глоба съгласно програма за освобождаване от глоби и намаляване на техния размер.

               17

               Жалбоподателите в главното производство обжалват решението на Съвета по конкуренцията пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Вилнюският окръжен административен съд). С решение от 8 април 2013 г. този съд уважава частично жалбите и намалява размера на наложените глоби.

               18

               Както жалбоподателите в главното производство, така и Съветът по конкуренцията обжалват това решение пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховният административен съд на Литва).

               19

               Жалбоподателите в главното производство поддържат, че не са участвали в съгласувана практика по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС или на съответните разпоредби от националното право. Те твърдят, че не могат да носят отговорност за едностранните действия на Eturas. Някои от тези жалбоподатели посочват, че не са получили или прочели разглежданото в главното производство съобщение, тъй като използването на компютърната програма E‑TURAS представлява само много малка част от техния оборот и те не са обръщали внимание на измененията в нея. Те посочват, че са продължили да използват информационната система дори и след техническото въвеждане на тавана на отстъпките, след като не са съществували други информационни системи и разработването на собствени системи би било твърде скъпо. На последно място, те посочват, че по принцип отстъпките не са били ограничени, тъй като засегнатите туристически агенции винаги имали възможност да предоставят на клиентите допълнителни индивидуални отстъпки за лоялност.

               20

               Съветът по конкуренцията поддържа, че системата за резервации E‑TURAS е предлагала на жалбоподателите в главното производство средство за координиране на действията им и е премахвала необходимостта от организиране на срещи. В това отношение Съветът по конкуренцията посочва, от една страна, че условията за използване на тази система са дали възможност на посочените жалбоподатели за „съгласуване на волята“ относно ограничаването на отстъпките дори и без преки контакти, и от друга страна, че липсата на възражения срещу ограничаването на отстъпките е равносилна на мълчаливото му одобрение. Съветът по конкуренцията отбелязва, че посочената система работи при еднакви условия и лесно се забелязва на разглежданите в главното производство уебсайтове на туристическите агенции, на които е публикувана информация за приложимите отстъпки. Тези туристически агенции не са се противопоставили на така наложеното ограничение на отстъпките и по този начин една на друга са си дали да разберат, че прилагат ограничени отстъпки, с което напълно са отстранили несигурността по въпроса за процента на отстъпките. Според Съвета по конкуренцията жалбоподателите в главното производство са били длъжни да действат с необходимата грижа и отговорност и не можело да не се запознават и да не обръщат внимание на съобщения, които се отнасят до инструментите, използвани в рамките на тяхната стопанска дейност.

               21

               Запитващата юрисдикция си задава въпроси относно тълкуването на член 101, параграф 1 ДФЕС, и по-специално относно разпределението на доказателствената тежест за целите на прилагането на тази разпоредба. В частност тя има съмнения относно наличието на достатъчни критерии, въз основа на които в настоящия случай да може да се установи участието на засегнатите туристически агенции в хоризонтална съгласувана практика.

               22

               В това отношение запитващата юрисдикция подчертава, че в настоящия случай основното доказателство, на което може да се основе осъдителното решение, се състои единствено от презумпция, че засегнатите туристически агенции са прочели или е трябвало да прочетат разглежданото в главното производство съобщение и е трябвало да разберат целия набор от предизвикателства, съдържащи се решението за ограничаване на отстъпките за предлаганите пътувания. Във връзка с това запитващата юрисдикция споменава, че презумпцията за невиновност се прилага при преследването на нарушенията в областта на конкурентното право, и споделя съмненията си относно възможността разглежданите в главното производство туристически агенции да бъдат осъдени само въз основа на първата от тези презумпции, още повече че някои от тях са отрекли да са знаели за разглежданото в главното производство съобщение, докато други са продали първото си пътуване едва след извършените технически промени или все още нищо не са продали чрез системата за резервации E‑TURAS.

               23

               Същевременно запитващата юрисдикция признава, че използващите системата за резервации E‑TURAS туристически агенции са знаели или е трябвало да знаят, че техните конкуренти също използват тази система, поради което е възможно да се приеме, че тези агенции е трябвало да проявят предпазливост и необходимата грижа и следователно не са могли да не прочитат съобщенията, които са получавали. Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва, че част от санкционираните от Съвета по конкуренцията туристически агенции са признали, че са се запознали със съдържанието на разглежданото в главното производство съобщение.

               24

               Ето защо запитващата юрисдикция иска да се установи дали самото изпращане на съобщение за ограничаване на отстъпките може при настоящата фактическа обстановка да представлява достатъчно доказателство, за да се направи извод или да се презумира, че участващите в системата за резервации E‑TURAS икономически оператори са знаели или е трябвало да знаят за подобно ограничение, макар няколко от тях да твърдят, че не са знаели за това ограничение, някои от тях не са променили реално прилагания процент на отстъпките или други не са продали нито едно пътуване чрез тази система през разглеждания период.

               25

               При тези условия Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд на Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Трябва ли член 101, параграф 1 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че когато икономическите оператори участват в обща информационна система като описаната в настоящото дело и Съветът по конкуренцията е доказал, че в системата е поместено системно съобщение за ограничаване на отстъпките и е въведено техническо ограничение за процента на отстъпките, може да се презумира, че тези икономически оператори са знаели или е трябвало да знаят за разпространеното системно съобщение и че след като не са възразили срещу прилагането на подобно ограничение за отстъпките, са изразили мълчаливо одобрение за ограничаването на ценовите отстъпки, поради което носят отговорност за участие в съгласувана практика по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС?

                        2)

                        При отрицателен отговор на първия въпрос: какви фактори трябва да се вземат предвид, за да се определи дали при обстоятелства като разглежданите в главното производство икономическите оператори, участващи в обща информационна система, са участвали в съгласувана практика по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС?“.

         По преюдициалните въпроси

               26

               С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 101, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че когато администраторът на информационна система, предназначена да даде възможност на туристически агенции да продават пътувания на своите уебсайтове, като се използва еднакъв начин на представяне на резервацията, изпрати на тези икономически оператори съобщение в индивидуална електронна комуникационна мрежа, с което ги предупреждава, че отстъпките за продаваните чрез тази система продукти вече ще бъдат ограничени, и когато след разпространяването на това съобщение в разглежданата система са направени необходимите технически изменения за прилагането на тази мярка, може да се презумира, че посочените оператори са знаели или е трябвало да знаят за това съобщение и че тъй като не са възразили срещу подобна практика, те са участвали в съгласувана практика по смисъла на тази разпоредба.

               27

               Най-напред следва да се припомни практиката на Съда, според която всеки икономически оператор трябва да определя самостоятелно политиката, която възнамерява да води на общия пазар. Така подобно изискване за самостоятелност не допуска каквото и да било установяване на пряк или косвен контакт между икономическите оператори, който е в състояние да повлияе на пазарното поведение на настоящ или потенциален конкурент или да разкрие пред подобен конкурент поведението, което е решил самият той да възприеме или което възнамерява да възприеме на пазара, щом като тези контакти имат за цел или за резултат да създадат условия на конкуренция, които не биха отговаряли на нормалните условия на разглеждания пазар (вж. в този смисъл решение T‑Mobile Netherlands и др., C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 32 и 33 и цитираната съдебна практика).

               28

               Съдът също така вече е постановил, че пасивните форми на участие в нарушението, например присъствието на предприятието на срещи, на които са сключени споразумения с антиконкурентна цел, без то да им се е противопоставило явно, съставляват съучастие, за което се носи отговорност по член 101 ДФЕС, доколкото мълчаливото одобрение за неправомерна дейност, без открито разграничаване от нейното съдържание или съобщаване за нея на административните органи, насърчава продължаването на нарушението и пречи на разкриването му (вж. в този смисъл решение AC-Treuhand/Комисия, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, т. 31 и цитираната съдебна практика).

               29

               На първо място, доколкото запитващата юрисдикция си задава въпроса дали изпращането на съобщение като разглежданото в главното производство може да представлява достатъчно доказателство, че участващите в системата оператори са знаели и е трябвало да знаят за неговото съдържание, следва да се припомни, че съгласно член 2 от Регламент № 1/2003 при всяко производство на национално или общностно равнище във връзка с прилагането на член 101 ДФЕС тежестта на доказване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС се носи от страната или органа, който твърди наличието на нарушение.

               30

               Макар член 2 от Регламент № 1/2003 да урежда изрично разпределянето на доказателствената тежест, този регламент не съдържа разпоредби относно по-специфичните процесуални аспекти. Така по-конкретно посоченият регламент не съдържа разпоредба относно принципите, уреждащи преценката на доказателствата или стандарта на доказване в рамките на национално производство по прилагане на член 101 ДФЕС.

               31

               Това заключение се подкрепя от съображение 5 от Регламент 1/2003, което предвижда изрично, че този регламент не влияе върху националните правила за стандарт на доказване.

               32

               Според постоянната съдебна практика обаче, ако в правото на Съюза не са предвидени правила в тази област, такива трябва да се установят във вътрешния правов ред на всяка държава членка по силата на принципа на процесуалната автономия, но при условие че тези правила не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни положения по вътрешното право (принцип на равностойност), и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, т. 63 и Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 28 и цитираната съдебна практика).

               33

               Действително Съдът е постановил, че презумпцията за причинно-следствена връзка между съгласуването и пазарното поведение на участващите в него предприятия, според която, когато продължават да развиват дейност на пазара, тези предприятия вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения при определянето на поведението си на този пазар, произтича от член 101, параграф 1 ДФЕС, и следователно тя е неразделна част от правото на Съюза, което националният съд е длъжен да прилага (вж. в този смисъл решение T-Mobile Netherlands и др., C‑8/08, EU:C:2009:343, т. 51—53).

               34

               За разлика от тази презумпция обаче отговорът на въпроса дали с оглед на всички представени пред запитващата юрисдикция обстоятелства самото изпращане на съобщение като разглежданото в главното производство може да представлява достатъчно доказателство, че неговите адресати са знаели или трябвало да знаят за неговото съдържание, не произтича от понятието „съгласувана практика“ и освен това не е неразделно свързано с него. Това е така, защото подобен въпрос следва да се разглежда като въпрос, свързан с преценката на доказателствата и със стандарта на доказване, така че съгласно принципа на процесуална автономия и без да се засягат принципите на равностойност и на ефективност, към него намира приложение националното право.

               35

               Принципът на ефективност обаче изисква националните правни норми, които уреждат преценката на доказателствата и стандарта на доказване, да не правят невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правната уредба на Съюза в областта на конкуренцията, и по-специално да не възпрепятстват ефективното прилагане на членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС (вж. в този смисъл решение Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, т. 24).

               36

               В това отношение следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда в повечето случаи съществуването на съгласувана практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията (вж. в този смисъл решение Total Marketing Services/Комисия, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, т. 26 и цитираната съдебна практика).

               37

               Ето защо принципът на ефективност изисква нарушенията на конкурентното право на Съюза да могат да бъдат доказвани не само с преки доказателства, но и с улики, стига те да са обективни и съвпадащи.

               38

               Доколкото запитващата юрисдикция има съмнения относно възможността да се приеме, че туристическите агенции са знаели или е трябвало да знаят за разглежданото в главното производство съобщение, по отношение на презумпцията за невиновност следва да се припомни, че тази презумпция е общ принцип на правото на Съюза, понастоящем закрепен в член 48, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение E.ON Energie/Комисия, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, т. 72), който държавите членки трябва да спазват, когато прилагат конкурентното право на Съюза (вж. в този смисъл решения VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, т. 63 и N., C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 41).

               39

               Презумпцията за невиновност не допуска от самото изпращане на разглежданото в главното производство съобщение запитващата юрисдикция да направи заключение, че засегнатите туристически агенции е трябвало да знаят за неговото съдържание.

               40

               При все това презумпцията за невиновност допуска запитващата юрисдикция да приеме, че с оглед на други обективни и съвпадащи улики изпращането на разглежданото в главното производство съобщение може да обоснове презумпцията, че разглежданите в главното производство туристически агенции са знаели за неговото съдържание от датата на изпращането на това съобщение, стига тези агенции да запазват възможността да оборят посочената презумпция.

               41

               Що се отнася до оборването на споменатата презумпция, запитващата юрисдикция не може да изисква прекомерни или нереалистични действия. Разглежданите в главното производство туристически агенции трябва да имат възможността да оборят презумпцията, че са знаели за съдържанието на разглежданото в главното производство съобщение от датата на неговото изпращане, например като докажат, че не са получили това съобщение, не са отваряли въпросния раздел или са го направили едва известно време след изпращане на съобщението.

               42

               На второ място, що се отнася до участието на засегнатите туристически агенции в съгласувана практика по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, от една страна, следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба понятието за съгласувана практика включва, освен съгласуването между съответните предприятия, произтичащото от това съгласуване поведение на пазара и причинно-следствена връзка между тези два елемента (решение Dole Food и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, т. 126 и цитираната съдебна практика).

               43

               От друга страна, трябва да се изтъкне, че както следва от констатациите на запитващата юрисдикция, делото в главното производство се характеризира с обстоятелството, че администраторът на разглежданата информационна система е изпратил съобщение, насочено към извършването на общо антиконкурентно действие, на участващите в тази система туристически агенции, което съобщение е можело да бъде прочетено само в раздела „информационни съобщения“ в съответната информационна система и на което туристическите агенции не са отговорили изрично. След изпращането на това съобщение е въведено техническо ограничение, което свежда до 3 % отстъпките, възможни за направените в системата резервации. Макар това ограничение да не пречи на засегнатите туристически агенции да предоставят на своите клиенти отстъпки, надхвърлящи 3 %, то предполага, че за тази цел са уредени допълнителни технически формалности.

               44

               Подобни обстоятелства могат да обосноват наличието на съгласуване между туристическите агенции, които са знаели за съдържанието на разглежданото в главното производство съобщение, тъй като може да се приеме, че последните мълчаливо са одобрили обща антиконкурентна практика, след като другите два съставни елемента на съгласуваната практика, припомнени в точка 42 от настоящото решение, също са налице. В зависимост от преценката на доказателствата от запитващата юрисдикция може да се презумира, че дадена туристическа агенция е участвала в това съгласуване, щом като е знаела за въпросното съдържание.

               45

               За сметка на това, ако не може да се докаже, че туристическата агенция е знаела за посоченото съобщение, нейното участие в съгласуването не може да се изведе единствено от наличието на техническо ограничение в разглежданата в главното производство система, без въз основа на други обективни и съвпадащи улики да бъде доказано, че тя мълчаливо е одобрила извършването на антиконкурентно действие.

               46

               На трето място, следва да се посочи, че туристическа агенция може да обори презумпцията за участие в съгласувана практика, като докаже, че публично се е разграничила от нея или че е съобщила за нея на административните органи. Освен това съгласно практиката на Съда в случай като разглеждания в главното производство, при който не става въпрос за тайна среща, публичното разграничаване или съобщаването на административните органи не са единствените средства за оборване на презумпцията за участие на дадено предприятие в нарушение, а за тази цел могат да бъдат представяни и други доказателства (вж. в този смисъл решение Total Marketing Services/Комисия, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, т. 23 и 24).

               47

               Що се отнася до въпроса дали засегнатите туристически агенции са се разграничили публично от разглежданото в главното производство съгласуване, следва да се посочи, че при особени обстоятелства като разглежданите в главното производство не може да се изисква декларацията на туристическата агенция, която има намерение да се разграничи, да бъде направена спрямо всички конкуренти, адресати на разглежданото в главното производство съобщение, след като подобна агенция изобщо не е в състояние да знае кои са тези адресати.

               48

               При това положение запитващата юрисдикция може да приеме, че ясното и изрично възражение, адресирано до администратора на компютърната програма E‑TURAS, позволява да се обори посочената презумпция.

               49

               Що се отнася до възможността презумпцията за участие в съгласувана практика да се обори с други доказателства, различни от публичното дистанциране или съобщаването на административните органи, следва да се посочи, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство споменатата в точка 33 от настоящото решение презумпция за наличие на причинно-следствена връзка между съгласуването и пазарното поведение на участващите в него предприятия би могла да бъде оборена чрез представяне на доказателства за системно прилагане на отстъпка, надхвърляща разглежданото ограничение.

               50

               С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че:

                        —

                        Член 101, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че когато администраторът на информационна система, предназначена да даде възможност на туристически агенции да продават пътувания на уебсайтовете си, като се използва еднакъв начин на представяне на резервацията, изпрати на тези икономически оператори съобщение в индивидуална електронна комуникационна мрежа, с което ги предупреждава, че отстъпките за продаваните чрез тази система продукти вече ще бъдат ограничени, и когато след разпространяването на това съобщение в разглежданата система са направени необходимите технически изменения за прилагането на тази мярка, може да се презумира, че след като посочените оператори са знаели за изпратеното от системния администратор съобщение, те са участвали в съгласувана практика по смисъла на тази разпоредба, ако не са се разграничили публично от тази практика, не са съобщили за нея на административните органи или не са представили други доказателства, за да оборят тази презумпция, като например доказателства за системното прилагане на отстъпка, надхвърляща разглежданото ограничение.

                        —

                        Въз основа на националната правна уредба относно преценката на доказателствата и стандарта на доказване запитващата юрисдикция следва да провери дали с оглед на всички изложени пред нея обстоятелства изпращането на съобщение като разглежданото в главното производство може да представлява достатъчно доказателство, че адресатите му са знаели за неговото съдържание. Презумпцията за невиновност не допуска запитващата юрисдикция да приеме, че самото изпращане на това съобщение може да представлява достатъчно доказателство, че адресатите му е трябвало да знаят за неговото съдържание.

         По съдебните разноски

               51

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

                     Член 101, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че когато администраторът на информационна система, предназначена да даде възможност на туристически агенции да продават пътувания на уебсайтовете си, като се използва еднакъв начин на представяне на резервацията, изпрати на тези икономически оператори съобщение в индивидуална електронна комуникационна мрежа, с което ги предупреждава, че отстъпките за продаваните чрез тази система продукти вече ще бъдат ограничени, и когато след разпространяването на това съобщение в разглежданата система са направени необходимите технически изменения за прилагането на тази мярка, може да се презумира, че след като посочените оператори са знаели за изпратеното от системния администратор съобщение, те са участвали в съгласувана практика по смисъла на тази разпоредба, ако не са се разграничили публично от тази практика, не са съобщили за нея на административните органи или не са представили други доказателства, за да оборят тази презумпция, като например доказателства за системното прилагане на отстъпка, надхвърляща разглежданото ограничение.

                     Въз основа на националната правна уредба относно преценката на доказателствата и стандарта на доказване запитващата юрисдикция следва да провери дали с оглед на всички изложени пред нея обстоятелства изпращането на съобщение като разглежданото в главното производство може да представлява достатъчно доказателство, че адресатите му са знаели за неговото съдържание. Презумпцията за невиновност не допуска запитващата юрисдикция да приеме, че самото изпращане на това съобщение може да представлява достатъчно доказателство, че адресатите му е трябвало да знаят за неговото съдържание.

                     Подписи

            (
            *1
         )   Език на производството: литовски.