title: Решение на Съда (първи състав) от 14 септември 2017 г.#Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements срещу Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Преюдициално запитване, отправено от First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Преюдициално запитване — Пряко данъчно облагане — Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Свободно движение на капитали — Тръст — Доверителни собственици — Други юридически лица — Понятие — Данък върху увеличенията на стойността на държаните в тръст активи поради преместването на мястото на пребиваване за данъчни цели на доверителните собственици в друга държава членка — Определяне на размера на данъка към момента на това преместване — Незабавно плащане на данъка — Обосноваване — Пропорционалност.#Дело C-646/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      14 септември 2017 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Пряко данъчно облагане — Свобода на установяване — Свободно предоставяне на услуги — Свободно движение на капитали — Тръст — Доверителни собственици — Други юридически лица — Понятие — Данък върху увеличенията на стойността на държаните в тръст активи поради преместването на мястото на пребиваване за данъчни цели на доверителните собственици в друга държава членка — Определяне на размера на данъка към момента на това преместване — Незабавно плащане на данъка — Обосноваване — Пропорционалност“
      По дело C‑646/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от First-tier Tribunal (Tax Chamber) (първоинстанционен съд, отделение по данъчни дела, Обединеното кралство) с акт от 30 ноември 2015 г., постъпил в Съда на 3 декември 2015 г., в рамките на производство по дело

         Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

      срещу

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: R. Silva de Lapuerta, председател на състава, E. Regan, J.‑C. Bonichot, C.G. Fernlund (докладчик) и S. Rodin, съдии,
      генерален адвокат: J. Kokott,
      секретар: R. Schiano, администратор, Език на производството: английски
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 октомври 2016 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               –

               за Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements, от M. Lemos, barrister, и P. Baker, QC,

               –

               за правителството на Обединеното кралство, от M. Holt, D. Robertson и S. Simmons, в качеството на представители, подпомагани от R. Hill и J. Bremner, barristers,

               –

               за австрийското правителство, от C. Pesendorfer, в качеството на представител,

               –

               за норвежкото правителство, от K.B. Moen, K.E.B. Kloster и J.T. Kaasin, в качеството на представители,

               –

               за Европейската комисия, от W. Roels и J. Samnadda, в качеството на представители,

               –

               за Надзорния орган на ЕАСТ, от C. Zatschler, Ø. Bø и A. Steinarsdóttir, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 декември 2016 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 49 ДФЕС, 54 ДФЕС, 56 ДФЕС и 63 ДФЕС.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (наричани по-нататък „доверителните собственици Panayi“) и Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (по-нататък „данъчната администрация“) относно данъчното облагане на скритите увеличения на стойността на активите, държани в тръст, при преместването на местопребиваването на доверителните собственици в него в държава членка, различна от държавата членка по произход.

         Правна уредба на Обединеното кралство
      Тръстовете

               3

               Видно от представената на Съда преписка, в страните, възприели системата на общото право („common law“), понятието „тръст“ („доверителна собственост“) по принцип обозначава тристранна операция, с която създателят на тръста прехвърля активи на дадено лице, „доверителен собственик“ (trustee), което трябва да го управлява в съответствие с акта за учредяване на тръста в полза на трето лице, бенефициер. Тръстовете, създадени в полза на определени лица, понякога са наричани „сетълменти“ (settlements).

               4

               Характерно за тръста е, че собствеността върху активите, включени в него, се разделя по юридически и по икономически признак — съответно на доверителния собственик и на бенефициера.

               5

               Въпреки че е правно признат и поражда юридически последици, тръстът няма самостоятелна правосубектност и трябва да действа чрез доверителния си собственик. Така активите, включени в тръста, не са част от имуществото на доверителния собственик. Последният е длъжен да управлява тези активи като отделно, обособено от неговото имущество. Основната задача на доверителния собственик е да спазва условията и задълженията, предвидени в акта за учредяване на тръста, и правото като цяло.

         Облагането на увеличенията на стойността на активите

               6

               Съгласно член 2, параграф 1 от Taxation of Chargeable Gains Act 1992 (Закон от 1992 г. за данъка върху инвестиционния доход), в приложимата му към момента на настъпване на фактите по главното производство редакция (наричан по-нататък „TCGA“), данъкът върху инвестиционния доход се дължи върху облагаемия инвестиционен доход за данъчна година, през която съответното лице е пребивавало за някакъв период от време в Обединеното кралство или обичайно е пребивавало там.

               7

               Съгласно член 69 от TCGA доверителните собственици следва да се третират като „единна и постоянна съвкупност от лица“, различна от лицата, които в различни моменти могат да бъдат доверителни собственици. Член 69 от TCGA предвижда по-нататък, че „за местопребиваване или обичайно местопребиваване на съвкупността от доверителни собственици се счита Обединеното кралство, освен ако общото управление на доверителната собственост обикновено се осъществява извън територията на Обединеното кралство и доверителните собственици или мнозинството от тях към момента не са пребиваващи или обичайно пребиваващи в Обединеното кралство“.

               8

               Член 80, параграфи 1—4 от TCGA гласи:
               „Доверителни собственици, които престават да пребивават в Обединеното кралство
               1)   Този член се прилага, когато доверителните собственици на тръст престанат в кой да е момент („релевантната дата“) да пребивават или да пребивават обичайно в Обединеното кралство.
               2)   За целите на този закон се счита, че доверителните собственици

                        a)

                        непосредствено преди релевантната дата са се разпоредили с определените активи и

                        b)

                        веднага са ги придобили отново, по пазарната им цена към тази дата.

                  3)   Освен ако в параграфи 4 и 5 по-долу не е предвидено друго, определените активи са всички активи, включени в имуществото на тръста непосредствено преди релевантната дата […].
               4)   Ако, непосредствено след релевантната дата,

                        a)

                        доверителните собственици извършват търговска дейност в Обединеното кралство чрез клон или представителство и

                        b)

                        активи се намират в Обединеното кралство и са или използвани в или за търговска дейност, или използвани или държани от клона или представителството, активите по буква b) по-горе не са определени активи“.

               9

               Видно от преюдициалното запитване, съгласно член 87 от TCGA реализираните инвестиционни доходи от доверителните собственици, които не са пребиваващи или обичайно пребиваващи в Обединеното кралство, се считат за инвестиционни доходи на бенефициерите, доколкото доверителните собственици са извършили капиталови плащания към бенефициерите. Съгласно тази разпоредба инвестиционните доходи, реализирани от непребиваващите в Обединеното кралство доверителни собственици, се изчисляват така, все едно доверителните собственици са пребиваващи в Обединеното кралство. След това този сбор на реализирани инвестиционни доходи се отчита като доход на бенефициерите, които са получили капиталови плащания от доверителните собственици. Капиталовите плащания са определени широко, за да се включат голямата част от престациите, получени от тръста. Пребиваващите в Обединеното кралство бенефициери дължат данък върху инвестиционните доходи, които са отчетени като техни и съответстват на получени капиталови плащания.

               10

               В допълнение, член 91 от TCGA предвижда увеличение на размера на данъка, ако има разминаване между момента на реализиране от доверителните собственици на инвестиционните доходи и получаването на капиталови плащания от бенефициера.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               11

               Четирите тръста, предмет на главното производство, са учредени през 1992 г. от г‑н Panico Panayi (наричани по-нататък „тръстовете Panayi“), кипърски гражданин, в полза на децата му и на други членове на неговото семейство. Той прехвърля на тези тръстове 40 % от акциите на Cambos Entreprises Limited, дружеството майка на създадените от него предприятия.

               12

               Видно от учредителните актове на тръстовете, нито г‑н Panayi, нито г‑жа Panayi, докато са живи, имат качеството на бенефициери. Г‑н Panayi обаче си запазва правото като „надзорник“ да определя нови или допълнителни доверителни собственици. От друга страна, бенефициерите на същите тръстове нямат такова право.

               13

               Към момента на учредяване на тръстовете Panayi г‑н Panayi, съпругата му и децата им живеят в Обединеното кралство. Първоначалните доверителни собственици на тръстовете Panayi са г‑н Panayi и установено в Обединеното кралство дружество за доверително управление („trust company“), KSL Trustees Ltd. Г‑жа Panayi е добавена към доверителните собственици през 2003 г.

               14

               В началото на 2004 г. г‑н и г‑жа Panayi решават да напуснат Обединеното кралство и да се върнат за постоянно в Кипър. Преди да се преместят, на 19 август 2004 г. и двамата се оттеглят от функциите на доверителен собственик. За да ги замести, на същия ден г‑н Panayi назначава трима нови доверителни собственици, всички пребиваващи в Кипър. KSL Trustees Limited, местно за Обединеното кралство дружество, пък запазва до 14 декември 2005 г. функцията си на доверителен собственик. Следователно от 19 август 2004 г. мнозинството от доверителните собственици на тръстовете Panayi престават да пребивават в Обединеното кралство.

               15

               На 19 декември 2005 г. доверителните собственици Panayi продават държаните в тръстовете Panayi акции и реинвестират сумата, получена от тази продажба. На 31 януари 2006 г. тези доверителни собственици подават данъчните си декларации, които включват собствената им оценка, за всеки от тръстовете Panayi за данъчната 2004/2005 година. В придружително писмо до данъчната администрация са дадени уточнения за промяната на доверителните собственици Panayi и за последващото прехвърляне на акции от тези доверителни собственици.

               16

               Тъй като тези декларации не съдържат релевантна собствена оценка за наличие на задължение съгласно член 80 от TCGA, данъчната администрация започва разследване. През септември 2010 г. тя издава решение с адресат доверителните собственици, с което преизчислява данъка, като приема, че съгласно тази разпоредба има дължим данък. Тя също така приема, че пораждащото данъка събитие е назначаването на новите доверителни собственици на 19 август 2004 г., защото към тази дата мнозинството от доверителните собственици Panayi повече не пребивават в Обединеното кралство и оттук е счетено, че управлението на тръстовете Panayi се е преместило в Кипър през данъчната 2004/2005 година. Следователно този данък бил изискуем към 31 януари 2006 г.

               17

               Доверителните собственици Panayi подават жалба пред First-tier Tribunal (Tax Chamber) (първоинстанционен съд, отделение по данъчни дела, Обединеното кралство), като твърдят, че данъчното облагане при напускане и незабавното плащане на данъка, предвидени в член 80 от TCGA, са несъвместими с основните свободи на движение съгласно правото на Съюза.

               18

               Данъчната администрация пък счита, че поради правната природа на тръста съгласно правото на Англия и Уелс, в случая не е приложима никоя от свободите на движение. Ако някоя от тези свободи бъдела счетена за приложима, данъчната администрация признава, че незабавното плащане на данъка при напускане априори представлява ограничение, но то било оправдано и пропорционално.

               19

               Запитващата юрисдикция посочва, че ако доверителните собственици бяха запазили качеството си на пребиваващо в Обединеното кралство лице, извършената от тях продажба на 19 декември 2005 г. на държаните в тръст акции щеше да породи задължение за данък върху свързаните с тях увеличения на стойността. Според нея данъкът щеше да стане изискуем на 31 януари 2007 г.

               20

               Тази юрисдикция посочва, че по делата относно данъчно облагане при напускане Съдът не е разглеждал въпроса дали даден тръст, учредителят му или неговите доверителни собственици или бенефициери могат да се позовават на една или друга основна свобода на движение. Ако някоя от тези свободи е приложима, запитващата юрисдикция се пита дали евентуално ограничение може да бъде обосновано с императивното съображение от общ интерес за балансирано разпределение между държавите членки на правомощията за данъчно облагане, и ако е така, дали това ограничение е пропорционално.

               21

               При тези обстоятелства First-tier Tribunal (Tax Chamber) (първоинстанционен съд, отделение по данъчни дела) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Съвместимо ли е със свободата на установяване, свободното движение на капитали или свободното предоставяне на услуги държава членка да приеме и остави да действа правна уредба като член 80 от [TCGA], според който, ако в определен момент доверителните собственици на доверителна собственост престанат да бъдат пребиваващи или обичайно пребиваващи в държавата членка, възниква задължение за плащане на данък върху нереализирания инвестиционен доход от активите, включени в доверителен фонд?

                        2)

                        Ако се приеме, че такова данъчно задължение ограничава упражняването на съответната свобода, може ли то да бъде обосновано с балансираното разпределение на правомощията за данъчно облагане и пропорционално ли е, при условие че законодателството не предоставя на доверителните собственици възможност за отложено или разсрочено плащане, нито взема предвид последващо намаляване на стойността на активите на доверителната собственост?

                  По-конкретно, отправят се следните въпроси:

                        3)

                        Засяга ли се някоя от основните свободи, ако държава членка обложи с данък нереализиран инвестиционен доход в размер на увеличението на стойността на активите на доверителна собственост в момента, когато мнозинството от доверителните собственици престанат да бъдат пребиваващи или обичайно пребиваващи в тази държава членка?

                        4)

                        Оправдано ли е с този данък при излизане да се ограничава съответната свобода, за да се гарантира балансираното разпределение на правомощията за данъчно облагане, в случаите, когато продължава да бъде възможно облагане на реализиран инвестиционен доход, но само при настъпването в бъдеще на определени обстоятелства?

                        5)

                        Следва ли пропорционалността да зависи от фактите по конкретното дело? По-специално, пропорционално ли е ограничението, породено от такова облагане, ако:

                                 а)

                                 законодателството не предвижда възможност за отложено или разсрочено плащане, нито за отчитане на последващо намаляване на стойността на активите на доверителната собственост след излизането,

                                 б)

                                 но в конкретния случай на определяне на данъка, предмет на жалбата, активите са продадени, преди той да е станал изискуем и стойността на съответните активи не е намаляла в периода между преместването на доверителната собственост и датата на продажбата?“.

         По преюдициалните въпроси

               22

               С въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали при обстоятелства като тези по главното производство, при които съгласно националното право доверителните собственици се третират като единна и постоянна съвкупност от лица, различна от лицата, които в различни моменти могат да бъдат доверителни собственици, разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване не допускат законодателство на държава членка като разглежданото по главното производство, което предвижда данъчно облагане на скритите увеличения на стойността на държаните в тръст активи, когато мнозинството доверителни собственици се преместят да пребивават в друга държава членка, и което не позволява отложеното плащане на така дължимия данък.

               23

               За да се отговори на поставените въпроси, най-напред трябва да се определи дали тръстове като тези по главното производство попадат в обхвата на свободата на установяване и евентуално дали тази свобода е приложима в случай като разглеждания по главното производство.

         По прилагането към тръстовете на свободата на установяване

               24

               Член 49 ДФЕС налага премахването на ограниченията върху свободата на установяване на граждани на държава членка на територията на друга държава членка. Съгласно член 54, първа алинея ДФЕС дружествата, създадени в съответствие със законодателството на държава членка, които имат седалище, централно управление или основно място на дейност в рамките на Съюза, за целите на прилагане на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване се третират по същия начин като физическите лица, които са граждани на държавите членки.

               25

               Съгласно член 54, втора алинея ДФЕС „дружества“ означава дружества, създадени в съответствие с гражданското или търговското право, включително кооперации и други юридически лица, които се регулират от публичното или частното право, с изключение на тези с нестопанска цел.

               26

               В тази насока следва да се установи, че свободата на установяване, която е една от фундаменталните разпоредби на правото на Съюза (решение от 24 май 2011 г., Комисия/Белгия, C‑47/08, EU:C:2011:334, т. 77 и цитираната съдебна практика), допринасящи за постигането на целта за завършване на вътрешния пазар (вж. в този смисъл решение от 13 декември 2005 г., SEVIC Systems, C‑411/03, EU:C:2005:762, т. 19), има много широк обхват.

               27

               Така от практиката на Съда следва, първо, че дерогациите на тази свобода трябва да се тълкуват стеснително (вж. в този смисъл решения от 21 юни 1974 г., Reyners, 2/74, EU:C:1974:68, т. 43—55 и от 1 февруари 2017 г., Комисия/Унгария, C‑392/15, EU:C:2017:73, т. 106 и цитираната съдебна практика), второ, че макар разпоредбите на Договора относно посочената свобода да имат за цел да осигурят получаването на национално третиране в приемащата държава членка, те също така не допускат възможност за държавата членка по произход да препятства установяването на нейни граждани или на учредени по нейното законодателство дружества в друга държава членка (решения от 27 септември 1988 г., Daily Mail and General Trust, 81/87, EU:C:1988:456, т. 16 и от 21 май 2015 г., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, т. 33 и цитираната съдебна практика), и трето, че понятието за установяване по смисъла на Договора е много широко и включва възможността за гражданин на Съюза да участва трайно и продължително в икономическия живот на държава членка, различна от държавата членка по произхода му, и да извлича полза от това, и допринася по този начин за взаимното икономическо и социално обвързване в рамките на Съюза (вж. в този смисъл решение от 30 ноември 1995 г., Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, т. 25).

               28

               В настоящия случай е безспорно, от една страна, че процесните по главното производство тръстове са учредени по правото на Обединеното кралство, и от друга, че съгласно това право те не се считат за дружества, създадени в съответствие с гражданското или търговското право, включително кооперации. Ето защо следва да се провери дали тези тръстове могат да попадат в обхвата на понятието „други юридически лица“, които се регулират от публичното или частното право и имат стопанска цел, по смисъла на член 54, втора алинея ДФЕС.

               29

               В тази насока, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 33 и 34 от заключението си, в понятието „други юридически лица“ се включва организационна единица, която съгласно националното право има права и задължения, позволяващи ѝ да действа като такава в съответния правен оборот, независимо от липсата на определена правна форма, и която има стопанска цел.

               30

               В настоящия случай от представената на Съда преписка следва, на първо място, че съгласно съответното национално право държаните в тръст активи формират отделно имущество, обособено от личното имущество на доверителните собственици, и че последните имат правото и задължението да управляват тези активи и да се разпореждат с тях съобразно условията, залегнали в акта за учредяване на тръста, и националното право.

               31

               На второ място, както бе споменато в точки 7 и 8 от настоящото решение, от една страна, съгласно член 69 от TCGA националното право третира доверителните собственици като единна и постоянна съвкупност от лица, различна от лицата, които в различни моменти могат да бъдат доверителни собственици. Член 69 от TCGA предвижда също, че за местопребиваване или обичайно местопребиваване на съвкупността от доверителни собственици се счита Обединеното кралство, освен ако общото управление на доверителната собственост обикновено се осъществява извън територията на Обединеното кралство и доверителните собственици или мнозинството от тях към момента не са пребиваващи или обичайно пребиваващи в тази държава. От друга страна, съгласно член 80 от TCGA, когато доверителните собственици на тръст престанат в кой да е момент да пребивават или да пребивават обичайно в Обединеното кралство, се счита, че непосредствено преди тази дата те са се разпоредили с активите, съставляващи имуществото на тръста, и веднага са ги придобили отново по пазарната цена.

               32

               Следователно се оказва, че процесното по главното производство законодателство, за целите на неговите разпоредби, счита доверителните собственици в тяхната цялост като организационна единица, а не поотделно, за задължени да платят дължимия данък върху скритите увеличения на стойността на активите на тръста, когато последният се смята за преместил мястото си на управление в държава членка, различна от Обединеното кралство. Такова преместване е налице, когато мнозинството доверителни собственици престанат да пребивават в Обединеното кралство. Оттук следва, че дейността на доверителните собственици във връзка със собствеността и управлението на активите на тръста е неразривно свързана със самия тръст и затова представлява с него едно неделимо цяло. При това положение въпросният тръст би трябвало да се счита за организационна единица, която съгласно националното право има права и задължения, позволяващи ѝ да действа като такава в съответния правен оборот.

               33

               Колкото до въпроса дали процесните по главното производство тръстове имат стопанска цел, достатъчно е да се констатира, че от представената на Съда преписка се вижда, че те нямат благотворителна или социална цел и че са учредени, за да могат бенефициерите да получават печалбите, генерирани с активите на тези тръстове.

               34

               Следователно организационна единица като тръст, която съгласно националното право има права и задължения, позволяващи ѝ да действа като такава, и която извършва реална икономическа дейност, може да се позовава на свободата на установяване.

               35

               Оттук се поставя въпросът дали тази свобода е приложима в случай като разглеждания по главното производство, в който преместването на мястото на пребиваване на доверителните собственици в държава членка, различна от Обединеното кралство, е събитието, което предизвиква данъчното облагане на увеличенията на стойността на активите, държани в тръст.

         По приложимостта на свободата на установяване

               36

               Съдът вече е постановил, че учредено съгласно правото на една държава членка дружество, което премества своето място на действително управление в друга държава членка, без това преместване да засяга неговото качество на дружество на първата държава членка, може да се позовава на свободата на установяване с цел да оспори законосъобразността на данък, наложен му от първата държава членка по повод посоченото преместване на мястото на действително управление (решение от 29 ноември 2011 г., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, т. 33).

               37

               Досежно случая в главното производство следва да се приеме за установено, на първо място, че след като доверителните собственици имат правото и задължението да управляват държаните в тръст активи и събитието, предизвикало данъчното облагане на увеличенията на стойността на активите на тръст, е преместването на местопребиваването на същите собственици извън Обединеното кралство, това преместване на местопребиваването включва съгласно националното право и преместване на мястото на управление на посочения тръст.

               38

               На второ място, от представената на Съда преписка се вижда, че преместването на разглежданото в главното производство място на управление не изглежда да е засегнало, от гледна точка на съответното национално право, качеството на тръст на процесните по главното производство тръстове.

               39

               При това положение практиката на Съда относно данъчното облагане на увеличенията на стойността на активите на дружество при преместването на мястото му на действително управление в друга държава членка е приложима и когато една държава членка облага увеличенията на стойността на активите, държани в тръст, поради преместването на мястото на управление на тръста в друга държава членка. Оттук следва, че свободата на установяване е приложима в случай като този по главното производство.

               40

               Ето защо следва да се провери дали законодателство на държава членка като това по главното производство, което в случай на преместване на мястото на управление на тръст в друга държава членка предвижда, от една страна, данъчното облагане на увеличенията на стойността на държаните в тръст активи, по повод на това преместване, и от друга, незабавното плащане на дължимия за тях данък, представлява ограничение на тази свобода.

         По наличието на ограничение на свободата на установяване

               41

               Съгласно постоянната съдебна практика член 49 ДФЕС изисква да се премахнат ограниченията върху свободата на установяване. За дружествата, учредени в съответствие със законодателството на държава членка, които имат седалище, централно управление или основно място на дейност в рамките на Съюза, тази свобода включва правото им да извършват дейността си в други държави членки посредством дъщерно дружество, клон или представителство (решение от 21 май 2015 г., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, т. 32 и цитираната съдебна практика).

               42

               Както вече бе припомнено в точка 27 от настоящото решение, макар съгласно редакцията им разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване да имат за цел да осигурят получаването на национално третиране в приемащата държава членка, те също така не допускат възможност за държавата членка по произход да препятства установяването на нейни граждани или на учредени по нейното законодателство дружества в друга държава членка.

               43

               Всички мерки, които забраняват, затрудняват или правят по-малко привлекателно упражняването на свободата на установяване, трябва да се разглеждат като нейни ограничения (решение от 21 май 2015 г., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, т. 34 и цитираната съдебна практика).

               44

               В настоящия случай от представената на Съда преписка се вижда, че единствено при преместване на мястото на управление на тръст в държава членка, различна от Обединеното кралство, процесното по главното производство законодателство предвижда, от една страна, данъчното облагане на скритите увеличения на стойността на държаните в тръст активи по повод на това преместване, и от друга, незабавното плащане на дължимия за тях данък. За сметка на това случаят не би бил такъв при сходно преместване в рамките на територията на страната.

               45

               Следователно, както признава правителството на Обединеното кралство, процесните по главното производство скрити увеличения на стойността на активите нямаше да бъдат обложени с данък от Обединеното кралство, ако новоназначените доверителни собственици пребиваваха в тази държава членка.

               46

               Ето защо се налага изводът, че процесното по главното производство законодателство третира тръста, който запазва мястото си на управление в Обединеното кралство, по различен начин от тръста, чието място на управление се премества в друга държава членка поради това, че новите му доверителни собственици пребивават в тази друга държава членка.

               47

               Тази разлика в третирането може, от една страна, да възпре доверителните собственици, които управляват тръста, да преместят мястото му на управление в друга държава членка, и от друга, да разубеди създателя на тръста — доколкото учредителният акт на тръста го допуска — да назначи нови доверителни собственици, непребиваващи в Обединеното кралство. Следователно тя представлява ограничение на свободата на установяване.

               48

               Това ограничение може да бъде допуснато само ако се отнася до положения, които са обективно несъпоставими, или ако е обосновано с императивни съображения от общ интерес, признати от правото на Съюза. В последния случай е необходимо ограничението освен това да е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната от него цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (решение от 17 декември 2015 г., Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, т. 26 и 29 и цитираната съдебна практика).

               49

               Най-напред, досежно въпроса дали съответните положения са съпоставими, достатъчно е да се констатира, че от гледна точка на законодателството на държава членка относно данъчното облагане на увеличенията на стойността, реализирани на нейна територия, положението на тръст, който премества мястото си на управление в друга държава членка, е — що се отнася до данъчното облагане на увеличенията на стойността на активите на тръста в първата държава членка преди преместването на мястото на управление — сходно с положението на тръст, който запазва мястото си на управление в първата държава членка (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2011 г., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, т. 38).

               50

               По-нататък, според Обединеното кралство такова ограничение е обосновано със съображението от общ интерес за запазване на балансираното разпределение на правомощията за данъчно облагане между държавите членки.

               51

               В тази насока следва да се припомни, от една страна, че запазването на разпределението на правомощията за данъчно облагане между държавите членки е легитимна цел, призната от Съда. От друга страна, при отсъствието на приети от Съюза мерки за уеднаквяване или хармонизация държавите членки запазват компетентността си да определят чрез спогодби или едностранно критериите за разпределяне на своите правомощия за данъчно облагане, с оглед на избягване на двойното данъчно облагане (решение от 21 май 2015 г.Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, т. 42 и цитираната съдебна практика).

               52

               В настоящия случай от практиката на Съда следва, че преместването на мястото на управление на тръст от една държава членка в друга държава членка не би могло да означава, че държавата членка по произход трябва да се откаже от своето право да обложи с данък увеличение на стойност, възникнало в рамките на нейната данъчна компетентност преди посоченото преместване. В този аспект Съдът е приел, че в съответствие с принципа на териториалност на данъците, свързан с темпорален елемент, а именно пребиваването за данъчни цели на данъчнозадълженото лице на територията на страната през периода, когато са възникнали скритите увеличения на стойността, съответната държава членка има право да облага с данък посочените увеличения на стойността в момента на напускането ѝ от данъчнозадълженото лице. Такава мярка цели да предотврати положения, които могат да застрашат правото на държавата членка по произход да упражнява данъчната си компетентност във връзка с извършваните на нейна територия дейности, и следователно може да бъде обоснована с доводи, свързани със запазването на разпределението на правомощията за данъчно облагане между държавите членки (решение от 29 ноември 2011 г., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, т. 46 и цитираната съдебна практика).

               53

               Съдът обаче е уточнил, че целта за запазване на разпределението на правомощията за данъчно облагане между държавите членки би могла да обоснове национална мярка единствено ако държавата членка, на чиято територия са формирани приходите, се окаже действително препятствана да упражни данъчната си компетентност по отношение на посочените приходи (решение от 23 януари 2014 г., DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, т. 56).

               54

               В случая по главното производство доверителните собственици Panayi твърдят, че дори при липсата на незабавно облагане на съответните увеличения на стойността по повод преместването на мястото на управление на тръстовете, разглеждани по главното производство, на Обединеното кралство не било попречено да обложи тези увеличения на стойността на държаните в тръстовете Panayi активи, защото съгласно член 87 от TCGA инвестиционните доходи, реализирани от непребиваващи в Обединеното кралство доверителни собственици и считани за инвестиционни доходи на пребиваващите в тази държава бенефициери, под формата на капиталови плащания, можели да бъдат обложени с данък при тези бенефициери.

               55

               Както отбелязва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, национално законодателство като това по главното производство, доколкото поставя правомощията за данъчно облагане на съответната държава членка в зависимост изцяло от усмотрението на доверителните собственици и на бенефициерите, не може да се счита за достатъчно, за да запази правомощието на тази държава членка за данъчно облагане на увеличенията на стойността, реализирани на нейна територия.

               56

               Ето защо се налага изводът, че законодателство на държава членка, което в случай като този по главното производство предвижда данъчно облагане на скритите увеличения на стойността на активите, държани в тръст, по повод преместването на мястото на управление на тръста в друга държава членка, независимо че първата държава членка има възможността да запази евентуално правомощие за данъчно облагане на тези увеличения на стойността, е в състояние да гарантира запазването на разпределението на правомощията за данъчно облагане между държавите членки, щом като посочената първа държава членка губи правомощието си за данъчно облагане на тези увеличения на стойността вследствие от преместването.

               57

               На последно място, колкото до пропорционалността на разглежданата мярка, от практиката на Съда следва, от една страна, че определянето от държавата членка по произход, с цел да запази упражняването на правомощието си за данъчно облагане, на дължимия за възникналите на нейна територия скрити увеличения на стойността данък в момента, когато правомощието ѝ за данъчно облагане на тези увеличения на стойността престава да съществува — в конкретния случай, в момента на преместването на мястото на управление на тръста в друга държава членка — е съобразено с принципа на пропорционалност (решение от 29 ноември 2011 г., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, т. 52). От друга страна, законодателство на една държава членка, съгласно което тръстът, преместващ мястото си на управление в друга държава членка, може да избере между незабавното плащане на данъка върху тези увеличения на стойността или отложеното плащане на посочения данък, евентуално съпътствано с лихви съгласно приложимото национално законодателство, би представлявало мярка, засягаща свободата на установяване в по-малка степен от незабавното плащане на дължимия данък (вж. в този смисъл решение от 21 май 2015 г., Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, т. 49 и цитираната съдебна практика).

               58

               В този аспект също така следва да се уточни, че отложеното плащане не може да доведе до задължение за държавата членка по произход да отчете евентуалните намаления на стойността, настъпили след преместването на мястото на управление на тръста в друга държава членка (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2011 г., National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, т. 61).

               59

               Видно от представената на Съда преписка, процесното по главното производство законодателство предвижда само незабавното плащане на съответния данък. Ето защо това законодателство надхвърля необходимото за постигането на целта за запазване на разпределението на правомощията за данъчно облагане между държавите членки и следователно представлява неоправдано ограничение на свободата на установяване.

               60

               Изложеният извод не може да се постави под въпрос с това, че при обстоятелствата по главното производство увеличенията на стойността са били реализирани след като размерът на данъка е бил установен, но преди да стане изискуем, понеже непропорционалността на процесното по главното производство законодателство се дължи на факта, че последното не предвижда възможност за данъчнозадълженото лице да отложи момента на плащане на дължимия данък.

               61

               С оглед на всички предходни съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че при обстоятелства като тези по главното производство, при които съгласно националното право доверителните собственици се третират като единна и постоянна съвкупност от лица, различна от лицата, които в различни моменти могат да бъдат доверителни собственици, разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване не допускат законодателство на държава членка като разглежданото по главното производство, което предвижда данъчно облагане на скритите увеличения на стойността на държаните в тръст активи, когато мнозинството доверителни собственици се преместят да пребивават в друга държава членка, и което не позволява отложеното плащане на така дължимия данък.

         По съдебните разноски

               62

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

                     При обстоятелства като тези по главното производство, при които съгласно националното право доверителните собственици се третират като единна и постоянна съвкупност от лица, различна от лицата, които в различни моменти могат да бъдат доверителни собственици, разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободата на установяване не допускат законодателство на държава членка като разглежданото по главното производство, което предвижда данъчно облагане на скритите увеличения на стойността на държаните в тръст активи, когато мнозинството доверителни собственици се преместят да пребивават в друга държава членка, и което не позволява отложеното плащане на така дължимия данък.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


Решение на Съда на публичната служба (трети състав) от 25 юни 2014 г. # Ginny Maynard срещу Европейска полицейска служба (Европол). # Дело F-121/12.


Решение на Общия съд (девети състав) от 8 октомври 2014 г. # Laboratoires Polive срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-77/13.


Решение на Общия съд (шести състав) от 10 септември 2015 г.#EE Ltd срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Заявка за фигуративна марка на Общността, представляваща изображение на бели точки върху син фон — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-94/14.


Решение на Общия съд (шести състав) от 4 октомври 2017 г.#PP Gappol Marzena Porczyńska срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „GAPPOL“ — По-ранна словна марка на Европейския съюз „GAP“ — Насрещна жалба — Относителни основания за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001) — Репутация — Неоснователно извличане на полза от отличителния характер или от репутацията — Член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 5 от Регламент 2017/1001) — Задължение за мотивиране — Член 75 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 94 от Регламент 2017/1001).#Дело T-411/15.


title: Решение на Общия съд (втори състав) от 5 юни 2013 г. # Recombined Dairy System A/S срещу Европейска комисия. # Митнически съюз - Внос на концентрати на лактоглобулин с произход от Нова Зеландия - Последващо събиране на вносни мита - Искане за опрощаване на вносни мита - Член 220, параграф 2, буква б) и член 236 от Регламент (ЕИО) № 2913/92. # Дело T-65/11.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело T-65/11
            Recombined Dairy System A/S,  установено в Horsens (Дания), за което се явяват T. Kristjánsson и T. Gønge, avocats,
            жалбоподател,
            срещу
            Европейска комисия,  за която се явяват г-н A.-M. Caeiros, г-жа L. Keppenne и г-н B.-R. Killmann, в качеството на представители, подпомагани от P. Dyrberg, avocat,
            ответник,
            с предмет искане за частична отмяна на Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08),
            ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),
            състоящ се от: г-н N. J. Forwood, председател, г-н F. Dehousse (докладчик) и г-н J. Schwarcz, съдии,
            секретар: г-жа C. Kristensen, администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 декември 2012 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            Обстоятелства, предхождащи спора
            1. Жалбоподателят, Recombined Dairy System A/S, е внесъл в Европейския съюз концентрати на лактоглобулин (наричани по-нататък „LGC“) с произход от Нова Зеландия. Съществуват различни форми на LGC в зависимост от съдържанието на протеини от суроватка в тях.
            2. През 1993 г. и 1994 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искания за издаване на обвързваща тарифна информация (наричани по-нататък „ОТИ“) за десет LGC, между които LGC 312, 392 и 472. ОТИ за тези три стоки са издадени на жалбоподателя въз основа на получената информация и без да е извършван анализ на стоките. Предоставената от жалбоподателя и възпроизведена в ОТИ информация показва по-специално съдържание на протеини от суроватка, изчислено в сухо вещество, повече от 80 %, и смес от 75 % бета-лактоглобулин и имуноглобулин и 25 % други протеини от суроватка. Въпросните LGC са класирани в тарифна позиция 3504 от Комбинираната номенклатура, съдържаща се в приложение I към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (ОВ L 256, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 4, стр. 3), изменена (наричана по-нататък „номенклатурата“). Тарифна позиция 3504 от номенклатурата се отнася по-специално за „концентрирани млечни протеини“. ОТИ за тези три стоки са били валидни от 13 април 1994 г. до 12 април 2000 г.
            3. През 1995 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искане за издаване на ОТИ за LGC 450. Тези органи го уведомяват, че нова ОТИ не е необходима, доколкото LGC 450 в голяма степен са идентични с LGC 472, за които вече е издадена ОТИ. Жалбоподателят оттегля искането си. Съответно не получава ОТИ за LGC 450.
            4. За други видове стоки, а именно LGC 131 и 8471, жалбоподателят не е подавал искания за издаване на ОТИ.
            5. След извършването на анализ върху проба, показваща по-ниско съдържание на протеини от суроватка спрямо първоначално декларираното (а именно съдържание на протеини от суроватка по-малко от 80 %), датските митнически органи извършват анализ на всички внесени от жалбоподателя LGC. Въз основа на това на 27 ноември 2000 г. те решават да класират LGC 131, 312, 392, 450 и 8471 в тарифна позиция 0404 от номенклатурата и да извършат последващо вземане под отчет на вносните мита за тези стоки. Посочената тарифна позиция се отнася по специално за „суроватка, дори концентрирана“. В това решение те посочват също, че ако първоначално декларираното от жалбоподателя съдържание на протеини от суроватка било вярно (а именно съдържание на протеини от суроватка повече от 80 %), те щели да класират въпросните стоки в тарифна позиция 3502 от номенклатурата. Тази тарифна позиция се отнася по-специално за „концентратите на два или повече протеини, получени от суроватка, съдържащи тегловно повече от 80 % протеини от суроватка, изчислени в сухо вещество“. Така те оказват да класират разглежданите стоки в тарифна позиция 3504 от номенклатурата.
            6. След като жалбоподателят оспорва тарифното класиране и използвания метод за анализ, датските митнически органи променят метода и в крайна сметка заключават, че първоначално декларираното от жалбоподателя съдържание на протеини в LGC е било вярно (а именно съдържание на протеини от суроватка, изчислено в сухо вещество, повече от 80 %). Те решават да преразгледат извършеното тарифното класиране и изменят решението си, като класират LGC 131, 312, 392, 450 и 8471 в тарифна позиция 3502 от номенклатурата. Тази промяна в тарифното класиране няма последици по отношение на решението им за последващо вземане под отчет на вносните мита за засегнатите стоки.
            7. На 13 юни 2005 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искане за опрощаване на вносните мита на основание, от една страна, член 220, параграф 2, буква б) във връзка с член 236 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“) и от друга страна, член 239 от същия регламент. Искането му се отнася за вноса на LGC в периода 1 септември 1997 г.—2 август 2000 г., за които или никога не са издавани ОТИ, или периодът на валидност на по-рано издадените ОТИ е бил изтекъл към момента на извършване на вноса. С решение от 1 август 2005 г. датските митнически органи отхвърлят това искане.
            8. На 22 септември 2005 г. жалбоподателят подава жалба срещу това решение до Landsskatteretten (Национален данъчен съд, Дания).
            9. На 13 септември 2007 г. Landsskatteretten разпорежда на датските митнически органи да изпратят искането на жалбоподателя на Комисията на Европейските общности за вземане на решение. Landsskatteretten по-специално приема, че предвид обстоятелствата в разглеждания случай, не може да се изключи възможността условията, посочени в член 220, параграф 2, буква б) или в член 239 от Митническия кодекс, да са изпълнени.
            10. На 6 октомври 2008 г. датските органи сезират Комисията с искане в съответствие с член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс тя да вземе решение дали е основателно да не се извършва последващо вземане под отчет на вносните мита и при условията на евентуалност — дали съгласно член 239 от Митническия кодекс опрощаването на тези мита е основателно.
            11. С Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), на първо място, Комисията приема, че съгласно член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс е основателно да не се извършва последващото вземане под отчет на вносните мита за вноса на LGC 450 преди 13 април 2000 г. За вноса на други стоки — а именно LGC 131, 312, 392 и 8471, както и на LGC 450, внесени, считано от 13 април 2000 г. — Комисията приема, че е основателно да се извърши последващо вземане под отчет на вносните мита. На второ място, тя счита, че съгласно член 239 от Митническия кодекс опрощаването на вносните мита е основателно за вноса на LGC 312 и 392, както и за вноса на LGC 450, извършен считано от 13 април 2000 г. В замяна на това тя заключава, че няма основание за каквото и да било опрощаване на вносните мита за вноса на LGC 131 и 8471. В това отношение тя посочва, че не е налице никакво особено положение по смисъла на член 239 от Митническия кодекс, тъй като жалбоподателят никога не е искал ОТИ за тези стоки.
            Производство и искания на страните
            12. На 28 януари 2011 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
            13. Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (втори състав) решава да започне устната фаза на производството.
            14. Устните състезания и отговорите на страните на въпросите, поставени устно от Общия съд, са изслушани в съдебното заседание от 6 декември 2012 г.
            15. Жалбоподателят иска от Общия съд:
            – да отмени член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение,
            – да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
            16. Комисията иска от Общия съд:
            – да отхвърли жалбата,
            – да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
            От правна страна
            17. Най-напред трябва да се отбележи, както жалбоподателят потвърди в съдебното заседание, че с настоящата жалба се иска отмяната на член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение в частта относно вноса на LGC 131 и 8471.
            18. Жалбоподателят изтъква две правни основания в подкрепа на жалбата. Първото правно основание е главното от тях и е изведено от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) и член 236 от Митническия кодекс. Второто правно основание се изтъква при условията на евентуалност и е изведено от нарушение на член 239 от Митническия кодекс.
            19. Общия съд счита, че първо трябва да се разгледа изтъкнатото от жалбоподателя първо правно основание.
            20. Жалбоподателят твърди по същество, че класирането на разглежданите LGC в тарифна позиция 3504 от номенклатурата е грешка, допусната по вина на датските митнически органи, независимо от това дали за посочените LGC са били издадени ОТИ.
            21. Комисията оспорва доводите на жалбоподателя. Тя по-специално отбелязва, че по принцип не всички LGC са идентични от гледна точка на тарифното класиране. Тя твърди също, че за разглежданите в настоящия спор стоки не е била издавана никаква ОТИ. Освен това броят на извършения внос на LGC 131 и 8471 не бил важен. На последно място, не били представени никакви документи, доказващи, че описанието на стоката в митническите декларации съответства на спецификациите в номенклатурата.
            22. Най-напред трябва да се напомни, че процедурите, предвидени в членове 220 и 239 от Митническия кодекс, преследват една и съща цел, а именно да се ограничи последващото плащане на мита при внос или износ до случаите, в които подобно плащане е основателно и съвместимо с основен принцип, какъвто е принципът на защита на оправданите правни очаквания. Освен това възстановяването или опрощаването на вносните или износните мита, които могат да бъдат допуснати само при определени условия и в специално предвидени случаи, представляват изключение от нормалния режим на вноса и износа и поради това разпоредбите, предвиждащи подобно възстановяване или опрощаване, подлежат на стриктно тълкуване (вж. Определение на Съда от 1 октомври 2009 г. по дело Agrar-Invest-Tatschl/Комисията, C-552/08 P, Сборник, стр. I-9265, точки 52 и 53, както и цитираната съдебна практика ).
            23. Що се отнася до член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, трябва да се напомни, че съгласно тази разпоредба компетентните органи не извършват последващо вземане под отчет на вносни мита само ако са изпълнени три кумулативни условия. На първо място, митата трябва да не са били събрани в резултат на грешка от страна на самите компетентни органи, по-нататък, допусната от тях грешка трябва по естеството си да е такава, че да не е било възможно да бъде открита по разумен начин от добросъвестен длъжник, и накрая, длъжникът трябва да е спазил всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническата декларация. При положение че тези условия са изпълнени, длъжникът има право да изисква спрямо него да не се извършва последващо събиране (вж. Решение на съда от 18 октомври 2007 г. по дело Agrover, C-173/06, Сборник, стр. I-8783, точка 30 и цитираната съдебна практика).
            24. По отношение на първото от тези условия е важно да се напомни, че член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс има за цел да защити оправданите правни очаквания на длъжника, що се отнася до достоверността на всички елементи, въз основа на които се взема решението дали да се съберат митата или не. Оправданите правни очаквания на длъжника заслужават предвидената в този член защита, ако „самите“ компетентни органи са дали основания за възникването на тези очаквания. Така единствено грешките, допуснати поради активно действие от страна на компетентните органи, дават право да не се извършва последващо събиране на мита (вж. Решение по дело Agrover, точка 23 по-горе, точка 31 и цитираната съдебна практика).
            25. По принцип това условие не може да се приеме за изпълнено, ако компетентните органи са подведени от неточните декларации на износителя, чиято истинност те не са длъжни да проверяват или преценяват. В такъв случай именно длъжникът понася риска, произтичащ от търговски документ, който при последваща проверка се оказва неверен (вж. Решение на Съда от 14 ноември 2002 г. по дело Ilumitrónica, C-251/00, Recueil, стр. I-10433, точки 43 и 44, както и цитираната съдебна практика). В замяна на това обаче съгласно съдебната практика е възможно да се приеме, че компетентните органи са допуснали грешка, ако по никакъв начин не са възразили срещу тарифното класиране на стоките, извършено от икономическия оператор в митническите му декларации, и ако тези декларации са съдържали всички фактически обстоятелства, необходими за прилагането на съответната правна уредба, така че при последваща проверка, която компетентните органи могат да извършат, да е невъзможно откриването на ново обстоятелство. Това е така например, ако всички подадени от икономическия оператор митнически декларации са били попълнени по-специално в частта, в която се прави описание на стоките съгласно спецификациите на номенклатурата до декларираната тарифна позиция, и ако въпросният внос е бил извършван многократно и в относително дълъг период от време, без тарифната позиция да е била оспорвана (вж. Решение на Съда от 1 април 1993 г. по дело Hewlett Packard France, C-250/91, Recueil, стр. I-1819, точки 19 и 20, както и цитираната съдебна практика).
            26. В разглеждания случай в обжалваното решение Комисията приема, че по отношение на вноса на LGC 131 и 8471 датските митнически органи не са допуснали каквато и да било грешка, доколкото за тези стоки на жалбоподателя не е издавана никаква ОТИ (съображение 31 от обжалваното решение). Впрочем Комисията заключава, че жалбоподателят е действал добросъвестно и е спазил всички действащи разпоредби, свързани с митническата декларация (съображение 39 от обжалваното решение).
            27. Първо, най-напред трябва да се отхвърлят доводите на Комисията, възпроизведени в обжалваното решение и потвърдени пред Общия съд, които по същество целят да се приеме, че липсата на издаване на ОТИ не позволява да се констатира грешка на митническите органи. Всъщност въпреки всичко обстоятелството, че жалбоподателят не е поискал ОТИ за засегнатите стоки, не означава, че митническите органи не са допуснали грешка. Всякакво друго тълкуване би лишило от смисъл член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс. Освен това съдебната практика признава, че е възможно митническите органи да са допуснали грешка в случаи, когато жалбоподателят не е имал или не е поискал ОТИ (Решение на Съда от 22 октомври 1987 г. по дело Foto-Frost, 314/85, Recueil, стр. 4199).
            28. Второ, трябва да се отбележи, както следва и от обжалваното решение, че датските митнически органи са допуснали грешка в тарифното класиране при издаването на ОТИ (съображения 24 и 33 от обжалваното решение).
            29. Трето, в съображение 45 от обжалваното решение Комисията посочва, че от ноември 1999 г. — тоест преди края на периода, през който е извършван спорният внос на LGC 131 и 8471, продължил от 1 септември 1997 г. до 2 август 2000 г. — датските митнически органи са знаели, че тарифната позиция на стоките, за които е имало издадени ОТИ, е била неправилна, като обаче не са отменили тези ОТИ. От обжалваното решение също така следва, че извършените от датските митнически органи анализи обхващат не само стоките, за които има издадени ОТИ, но и LGC 131, за което няма издадена ОТИ (съображения 9 и 10 от обжалваното решение). Следователно от ноември 1999 г. датските митнически органи са знаели, че тарифната позиция на една от двете разглеждани в настоящото дело стоки е била неправилна. Въпреки това те са изчакали до 27 ноември 2000 г., преди да започнат производство за събиране (съображение 13 от обжалваното решение). Те също така не са отменили ОТИ, които са били валидни и чийто срок е изтичал на 12 април 2000 г., въпреки че са имали възможност да го направят. Освен това трябва да се отбележи, че между ноември 1999 г. и ноември 2000 г. жалбоподателят е внесъл около 240 тона LGC 131, чрез 13 операции по внос, и 40 тона LGC 8471, чрез две операции по внос, по тарифна позиция 3504 от номенклатурата, като при това датските митнически органи са знаели, че тарифното класиране на LGC в широк смисъл, и по-специално на LGC 131, е било неправилно. Накрая, що се отнася конкретно до LGC 131, трябва да се отбележи, че обратно на твърденията на Комисията в писмените ѝ изявления, вносът на тази стока от жалбоподателя е бил значителен през спорния период на внос, тъй като представлява нeколкостотин тона внос и 45 операции по внос. Трябва да се добави, че между страните няма спор — както бе потвърдено и в съдебното заседание, — че доколкото засегнатите стоки са били съставени от протеини от суроватка, не е било възможно те да бъдат класирани в тарифна позиция 3504 от номенклатурата, както обаче са направили митническите органи в ОТИ. Впрочем датските митнически органи признават този факт, тъй като в решението си от 27 ноември 2000 г. за последващото вземане под отчет на вносните мита те посочват, че „[к]ласирането под код на стоките 3504 [било] изключено, тъй като не става[ло] въпрос за млечни протеини, а за протеини от суроватка“. Следователно предвид описанието на разглежданите стоки в декларациите за внос, в които изрично се посочва протеин от суроватка, и по-специално „лактоглобулин“, митническите органи е трябвало да могат да открият грешката в тарифното класиране.
            30. Четвърто, трябва да се отбележи, че нито датските митнически органи, нито Комисията в обжалваното решение оспорват пълнотата на всички митнически декларации, подадени от жалбоподателя. По-специално, в обжалваното решение Комисията приема, че „[в]идно от искането, трябва[ло] да се счита, че заинтересованото лице е действало добросъвестно и е спазило всички действащи разпоредби, свързани с митническата декларация“ (съображение 39 от обжалваното решение). Така твърдението на Комисията в писмените ѝ изявления, че „описанието на стоките в декларацията не е пълно“, не се подкрепя от обжалваното решение. Впрочем в съдебното заседание Комисията не успя да посочи правно основание, позволяващо да се приеме, че подадените от жалбоподателя митнически декларации не са пълни. Освен това, що се отнася до твърдението на Комисията, че жалбоподателят не представил никаква техническа документация за LGC 131 и 8471, позволяваща да се установи тарифното им класиране, трябва да се напомни, че LGC 131 е част от стоките, които са били подложени на технически анализ от страна на митническите органи през 1999 г. (съображение 9 от обжалваното решение). Също така няма спор, че след извършена проверка LGC 131 и 8471 са били класирани от датските митнически органи в същата тарифна позиция като другите LGC, включително LGC, за които е имало издадени ОТИ. Накрая, трябва да се напомни, че между страните няма спор за това, че не е било възможно засегнатите стоки да бъдат класирани в тарифна позиция 3504 от номенклатурата, доколкото са били съставени от протеини от суроватка. Ето защо трябва да се приеме, че описанието на стоките в декларациите за внос на жалбоподателя, а именно „лактоглобулин“, тоест протеин от суроватка, е достатъчно точно, за да могат митническите органи да установят поне, че разглежданите стоки не е трябвало да се класират в посочената тарифна позиция.
            31. Пето, в телефонен разговор с жалбоподателя на 2 ноември 1995 г. датските митнически органи уточняват, че не е необходимо получаването на ОТИ за стока, а именно LGC 450, която съгласно подаденото от жалбоподателя искане е „в голяма степен идентична“ със стока, за която има издадена ОТИ, а именно LGC 472. Този телефонен разговор се потвърждава от писмо, изпратено от жалбоподателя до датските митнически органи на 3 ноември 1995 г., без съдържанието на това писмо впоследствие да е било отхвърляно, както посочва Комисията в съображение 35 от обжалваното решение. Самите митническите органи, които в това отношение възпроизвеждат представените им от жалбоподателя доводи, отбелязват съществуването и съдържанието на посочения телефонен разговор в искането си, изпратено до Комисията. Впрочем в същото съображение от обжалваното решение това фактическо положение води Комисията до заключение, че датските митнически органи са допуснали грешка по отношение на вноса на LGC 450, извършен преди 13 април 2000 г.
            32. Що се отнася до вноса на разглежданите в настоящия спор стоки, в съображение 24 от обжалваното решение Комисията посочва, че съгласно изпратеното от датските митнически органи искане невземането под отчет и опрощаването на вносните мита е основателно, доколкото „стоките, които не са обхванати от някоя ОТИ, са идентични със стоките, за които е била издадена ОТИ, от гледна точка на тарифното класиране“. Тази фактическа констатация не е оспорена от Комисията в обжалваното решение.
            33. Освен това трябва да се подчертае, че независимо от тарифната позиция, избрана от датските митнически органи в тяхното известие за събиране, всички разглеждани LGC винаги са били класирани в една и съща тарифна позиция. Следователно за датските митнически органи LGC 131 и 8471 са стоки, които от гледна точка на тарифното класиране са идентични с другите внесени LGC, включително тези, за които е имало издадена ОТИ. Това виждане се подкрепя и от изпратеното до Комисията искане на датските митнически органи, в което се уточнява, че „общото тегловно съдържание на протеини във всички проби е поне 80 %, изчислени в сухо вещество“, и че разглежданите стоки са „съставени от концентрати от два или повече протеини, получени от суроватка, съдържащи тегловно повече от 80 % протеини от суроватка“. Тази фактическа констатация се възпроизвежда и от Landsskatteretten в решението му от 13 септември 2007 г. Всъщност предвид дадените разяснения от страните в писмените им изявления, за целите на тарифното класиране на разглежданите стоки се прави разлика единствено между стоки, чието съдържание на протеини от суроватка е повече от 80 %, и тези, чието съдържание на протеини от суроватка е по-малко от 80 %. Следователно съгласно дадените от датските митнически органи разяснения разглежданите стоки действително са били идентични от гледна точка на тарифното класиране и това бе признато от Комисията в съдебното заседание. По-специално в съдебното заседание Комисията не успя да посочи релевантни разграничителни елементи между разглежданите LGC, позволяващи да се приеме, че посочените LGC не са един вид стоки по смисъла на митническата правна уредба (Решение на Съда от 2 декември 2010 г. по дело Schenker, C-199/09, Сборник, стр. I-12311, точка 24). Впрочем Комисията никога не е оспорвала твърдението на датските митнически органи относно идентичността на разглежданите стоки от гледна точка на тарифното класиране, нито е отправяла искания за допълнителна информация. В това отношение трябва да се отбележи, че съгласно член 871, параграф 5 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Митническия кодекс (ОВ L 253, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), ако се установи, че информацията, предоставена от държава членка, не е достатъчна за вземането на решение по разглеждания случай при пълно познаване на фактите, Комисията може да поиска представяне на допълнителна информация от тази или от която и да било друга държава членка. Видно от гореизложеното, в разглеждания случай жалбоподателят е можел да счита, че макар за LGC 131 и 8471 да не е издавана ОТИ, те е трябвало да бъдат класирани в същата тарифна позиция като стоките, за които е издадена или е била издавана ОТИ.
            34. Предвид всички тези обстоятелства трябва да се приеме, че датските митнически органи са допуснали грешка по смисъла на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс по отношение на тарифното класиране на LGC 131 и 8471. Следователно в това отношение обжалваното решение е незаконосъобразно, доколкото се основава на отсъствието на такава грешка.
            35. Ето защо, без да е необходимо да се разглежда второто правно основание, изтъкнато от жалбоподателя при условията на евентуалност, първото правно основание от жалбата трябва да бъде уважено и поради това член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение трябва да бъде отменен в частта относно вноса на LGC 131 и 8471.
            По съдебните разноски
            36. Съгласно член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски съобразно искането на жалбоподателя.

            Диспозитив
            По изложените съображения
            ОБЩИЯТ СЪД (втори състав)
            реши:
            1) Отменя член 1, параграфи 2 и 4 от Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08), в частта относно вноса на концентрати на лактоглобулин 131 и 8471.
            2) Комисията понася направените от нея съдебни разноски, както и тези, направени от Recombined Dairy System A/S.

    ---documentbreak---

         РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (втори състав)
      5 юни 2013 година (
            *1
         )
      „Митнически съюз — Внос на концентрати на лактоглобулин с произход от Нова Зеландия — Последващо събиране на вносни мита — Искане за опрощаване на вносни мита — Член 220, параграф 2, буква б) и член 236 от Регламент (ЕИО) № 2913/92“
      По дело T-65/11

         Recombined Dairy System A/S, установено в Horsens (Дания), за което се явяват T. Kristjánsson и T. Gønge, avocats,
      жалбоподател,
      срещу

         Европейска комисия, за която се явяват г-н A.-M. Caeiros, г-жа L. Keppenne и г-н B.-R. Killmann, в качеството на представители, подпомагани от P. Dyrberg, avocat,
      ответник,
      с предмет искане за частична отмяна на Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08),
      ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),
      състоящ се от: г-н N. J. Forwood, председател, г-н F. Dehousse (докладчик) и г-н J. Schwarcz, съдии,
      секретар: г-жа C. Kristensen, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 декември 2012 г.,
      постанови настоящото

         Решение

         Обстоятелства, предхождащи спора

               1

               Жалбоподателят, Recombined Dairy System A/S, е внесъл в Европейския съюз концентрати на лактоглобулин (наричани по-нататък „LGC“) с произход от Нова Зеландия. Съществуват различни форми на LGC в зависимост от съдържанието на протеини от суроватка в тях.

               2

               През 1993 г. и 1994 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искания за издаване на обвързваща тарифна информация (наричани по-нататък „ОТИ“) за десет LGC, между които LGC 312, 392 и 472. ОТИ за тези три стоки са издадени на жалбоподателя въз основа на получената информация и без да е извършван анализ на стоките. Предоставената от жалбоподателя и възпроизведена в ОТИ информация показва по-специално съдържание на протеини от суроватка, изчислено в сухо вещество, повече от 80 %, и смес от 75 % бета-лактоглобулин и имуноглобулин и 25 % други протеини от суроватка. Въпросните LGC са класирани в тарифна позиция 3504 от Комбинираната номенклатура, съдържаща се в приложение I към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (ОВ L 256, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 4, стр. 3), изменена (наричана по-нататък „номенклатурата“). Тарифна позиция 3504 от номенклатурата се отнася по-специално за „концентрирани млечни протеини“. ОТИ за тези три стоки са били валидни от 13 април 1994 г. до 12 април 2000 г.

               3

               През 1995 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искане за издаване на ОТИ за LGC 450. Тези органи го уведомяват, че нова ОТИ не е необходима, доколкото LGC 450 в голяма степен са идентични с LGC 472, за които вече е издадена ОТИ. Жалбоподателят оттегля искането си. Съответно не получава ОТИ за LGC 450.

               4

               За други видове стоки, а именно LGC 131 и 8471, жалбоподателят не е подавал искания за издаване на ОТИ.

               5

               След извършването на анализ върху проба, показваща по-ниско съдържание на протеини от суроватка спрямо първоначално декларираното (а именно съдържание на протеини от суроватка по-малко от 80 %), датските митнически органи извършват анализ на всички внесени от жалбоподателя LGC. Въз основа на това на 27 ноември 2000 г. те решават да класират LGC 131, 312, 392, 450 и 8471 в тарифна позиция 0404 от номенклатурата и да извършат последващо вземане под отчет на вносните мита за тези стоки. Посочената тарифна позиция се отнася по специално за „суроватка, дори концентрирана“. В това решение те посочват също, че ако първоначално декларираното от жалбоподателя съдържание на протеини от суроватка било вярно (а именно съдържание на протеини от суроватка повече от 80 %), те щели да класират въпросните стоки в тарифна позиция 3502 от номенклатурата. Тази тарифна позиция се отнася по-специално за „концентратите на два или повече протеини, получени от суроватка, съдържащи тегловно повече от 80 % протеини от суроватка, изчислени в сухо вещество“. Така те оказват да класират разглежданите стоки в тарифна позиция 3504 от номенклатурата.

               6

               След като жалбоподателят оспорва тарифното класиране и използвания метод за анализ, датските митнически органи променят метода и в крайна сметка заключават, че първоначално декларираното от жалбоподателя съдържание на протеини в LGC е било вярно (а именно съдържание на протеини от суроватка, изчислено в сухо вещество, повече от 80 %). Те решават да преразгледат извършеното тарифното класиране и изменят решението си, като класират LGC 131, 312, 392, 450 и 8471 в тарифна позиция 3502 от номенклатурата. Тази промяна в тарифното класиране няма последици по отношение на решението им за последващо вземане под отчет на вносните мита за засегнатите стоки.

               7

               На 13 юни 2005 г. жалбоподателят подава до датските митнически органи искане за опрощаване на вносните мита на основание, от една страна, член 220, параграф 2, буква б) във връзка с член 236 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“) и от друга страна, член 239 от същия регламент. Искането му се отнася за вноса на LGC в периода 1 септември 1997 г.—2 август 2000 г., за които или никога не са издавани ОТИ, или периодът на валидност на по-рано издадените ОТИ е бил изтекъл към момента на извършване на вноса. С решение от 1 август 2005 г. датските митнически органи отхвърлят това искане.

               8

               На 22 септември 2005 г. жалбоподателят подава жалба срещу това решение до Landsskatteretten (Национален данъчен съд, Дания).

               9

               На 13 септември 2007 г. Landsskatteretten разпорежда на датските митнически органи да изпратят искането на жалбоподателя на Комисията на Европейските общности за вземане на решение. Landsskatteretten по-специално приема, че предвид обстоятелствата в разглеждания случай, не може да се изключи възможността условията, посочени в член 220, параграф 2, буква б) или в член 239 от Митническия кодекс, да са изпълнени.

               10

               На 6 октомври 2008 г. датските органи сезират Комисията с искане в съответствие с член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс тя да вземе решение дали е основателно да не се извършва последващо вземане под отчет на вносните мита и при условията на евентуалност — дали съгласно член 239 от Митническия кодекс опрощаването на тези мита е основателно.

               11

               С Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), на първо място, Комисията приема, че съгласно член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс е основателно да не се извършва последващото вземане под отчет на вносните мита за вноса на LGC 450 преди 13 април 2000 г. За вноса на други стоки — а именно LGC 131, 312, 392 и 8471, както и на LGC 450, внесени, считано от 13 април 2000 г. — Комисията приема, че е основателно да се извърши последващо вземане под отчет на вносните мита. На второ място, тя счита, че съгласно член 239 от Митническия кодекс опрощаването на вносните мита е основателно за вноса на LGC 312 и 392, както и за вноса на LGC 450, извършен считано от 13 април 2000 г. В замяна на това тя заключава, че няма основание за каквото и да било опрощаване на вносните мита за вноса на LGC 131 и 8471. В това отношение тя посочва, че не е налице никакво особено положение по смисъла на член 239 от Митническия кодекс, тъй като жалбоподателят никога не е искал ОТИ за тези стоки.

         Производство и искания на страните

               12

               На 28 януари 2011 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.

               13

               Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (втори състав) решава да започне устната фаза на производството.

               14

               Устните състезания и отговорите на страните на въпросите, поставени устно от Общия съд, са изслушани в съдебното заседание от 6 декември 2012 г.

               15

               Жалбоподателят иска от Общия съд:

                        —

                        да отмени член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение,

                        —

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               16

               Комисията иска от Общия съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

               17

               Най-напред трябва да се отбележи, както жалбоподателят потвърди в съдебното заседание, че с настоящата жалба се иска отмяната на член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение в частта относно вноса на LGC 131 и 8471.

               18

               Жалбоподателят изтъква две правни основания в подкрепа на жалбата. Първото правно основание е главното от тях и е изведено от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) и член 236 от Митническия кодекс. Второто правно основание се изтъква при условията на евентуалност и е изведено от нарушение на член 239 от Митническия кодекс.

               19

               Общия съд счита, че първо трябва да се разгледа изтъкнатото от жалбоподателя първо правно основание.

               20

               Жалбоподателят твърди по същество, че класирането на разглежданите LGC в тарифна позиция 3504 от номенклатурата е грешка, допусната по вина на датските митнически органи, независимо от това дали за посочените LGC са били издадени ОТИ.

               21

               Комисията оспорва доводите на жалбоподателя. Тя по-специално отбелязва, че по принцип не всички LGC са идентични от гледна точка на тарифното класиране. Тя твърди също, че за разглежданите в настоящия спор стоки не е била издавана никаква ОТИ. Освен това броят на извършения внос на LGC 131 и 8471 не бил важен. На последно място, не били представени никакви документи, доказващи, че описанието на стоката в митническите декларации съответства на спецификациите в номенклатурата.

               22

               Най-напред трябва да се напомни, че процедурите, предвидени в членове 220 и 239 от Митническия кодекс, преследват една и съща цел, а именно да се ограничи последващото плащане на мита при внос или износ до случаите, в които подобно плащане е основателно и съвместимо с основен принцип, какъвто е принципът на защита на оправданите правни очаквания. Освен това възстановяването или опрощаването на вносните или износните мита, които могат да бъдат допуснати само при определени условия и в специално предвидени случаи, представляват изключение от нормалния режим на вноса и износа и поради това разпоредбите, предвиждащи подобно възстановяване или опрощаване, подлежат на стриктно тълкуване (вж. Определение на Съда от 1 октомври 2009 г. по дело Agrar-Invest-Tatschl/Комисията, C-552/08 P, Сборник, стр. I-9265, точки 52 и 53, както и цитираната съдебна практика).

               23

               Що се отнася до член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс, трябва да се напомни, че съгласно тази разпоредба компетентните органи не извършват последващо вземане под отчет на вносни мита само ако са изпълнени три кумулативни условия. На първо място, митата трябва да не са били събрани в резултат на грешка от страна на самите компетентни органи, по-нататък, допусната от тях грешка трябва по естеството си да е такава, че да не е било възможно да бъде открита по разумен начин от добросъвестен длъжник, и накрая, длъжникът трябва да е спазил всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническата декларация. При положение че тези условия са изпълнени, длъжникът има право да изисква спрямо него да не се извършва последващо събиране (вж. Решение на съда от 18 октомври 2007 г. по дело Agrover, C-173/06, Сборник, стр. I-8783, точка 30 и цитираната съдебна практика).

               24

               По отношение на първото от тези условия е важно да се напомни, че член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс има за цел да защити оправданите правни очаквания на длъжника, що се отнася до достоверността на всички елементи, въз основа на които се взема решението дали да се съберат митата или не. Оправданите правни очаквания на длъжника заслужават предвидената в този член защита, ако „самите“ компетентни органи са дали основания за възникването на тези очаквания. Така единствено грешките, допуснати поради активно действие от страна на компетентните органи, дават право да не се извършва последващо събиране на мита (вж. Решение по дело Agrover, точка 23 по-горе, точка 31 и цитираната съдебна практика).

               25

               По принцип това условие не може да се приеме за изпълнено, ако компетентните органи са подведени от неточните декларации на износителя, чиято истинност те не са длъжни да проверяват или преценяват. В такъв случай именно длъжникът понася риска, произтичащ от търговски документ, който при последваща проверка се оказва неверен (вж. Решение на Съда от 14 ноември 2002 г. по дело Ilumitrónica, C-251/00, Recueil, стр. I-10433, точки 43 и 44, както и цитираната съдебна практика). В замяна на това обаче съгласно съдебната практика е възможно да се приеме, че компетентните органи са допуснали грешка, ако по никакъв начин не са възразили срещу тарифното класиране на стоките, извършено от икономическия оператор в митническите му декларации, и ако тези декларации са съдържали всички фактически обстоятелства, необходими за прилагането на съответната правна уредба, така че при последваща проверка, която компетентните органи могат да извършат, да е невъзможно откриването на ново обстоятелство. Това е така например, ако всички подадени от икономическия оператор митнически декларации са били попълнени по-специално в частта, в която се прави описание на стоките съгласно спецификациите на номенклатурата до декларираната тарифна позиция, и ако въпросният внос е бил извършван многократно и в относително дълъг период от време, без тарифната позиция да е била оспорвана (вж. Решение на Съда от 1 април 1993 г. по дело Hewlett Packard France, C-250/91, Recueil, стр. I-1819, точки 19 и 20, както и цитираната съдебна практика).

               26

               В разглеждания случай в обжалваното решение Комисията приема, че по отношение на вноса на LGC 131 и 8471 датските митнически органи не са допуснали каквато и да било грешка, доколкото за тези стоки на жалбоподателя не е издавана никаква ОТИ (съображение 31 от обжалваното решение). Впрочем Комисията заключава, че жалбоподателят е действал добросъвестно и е спазил всички действащи разпоредби, свързани с митническата декларация (съображение 39 от обжалваното решение).

               27

               Първо, най-напред трябва да се отхвърлят доводите на Комисията, възпроизведени в обжалваното решение и потвърдени пред Общия съд, които по същество целят да се приеме, че липсата на издаване на ОТИ не позволява да се констатира грешка на митническите органи. Всъщност въпреки всичко обстоятелството, че жалбоподателят не е поискал ОТИ за засегнатите стоки, не означава, че митническите органи не са допуснали грешка. Всякакво друго тълкуване би лишило от смисъл член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс. Освен това съдебната практика признава, че е възможно митническите органи да са допуснали грешка в случаи, когато жалбоподателят не е имал или не е поискал ОТИ (Решение на Съда от 22 октомври 1987 г. по дело Foto-Frost, 314/85, Recueil, стр. 4199).

               28

               Второ, трябва да се отбележи, както следва и от обжалваното решение, че датските митнически органи са допуснали грешка в тарифното класиране при издаването на ОТИ (съображения 24 и 33 от обжалваното решение).

               29

               Трето, в съображение 45 от обжалваното решение Комисията посочва, че от ноември 1999 г. — тоест преди края на периода, през който е извършван спорният внос на LGC 131 и 8471, продължил от 1 септември 1997 г. до 2 август 2000 г. — датските митнически органи са знаели, че тарифната позиция на стоките, за които е имало издадени ОТИ, е била неправилна, като обаче не са отменили тези ОТИ. От обжалваното решение също така следва, че извършените от датските митнически органи анализи обхващат не само стоките, за които има издадени ОТИ, но и LGC 131, за което няма издадена ОТИ (съображения 9 и 10 от обжалваното решение). Следователно от ноември 1999 г. датските митнически органи са знаели, че тарифната позиция на една от двете разглеждани в настоящото дело стоки е била неправилна. Въпреки това те са изчакали до 27 ноември 2000 г., преди да започнат производство за събиране (съображение 13 от обжалваното решение). Те също така не са отменили ОТИ, които са били валидни и чийто срок е изтичал на 12 април 2000 г., въпреки че са имали възможност да го направят. Освен това трябва да се отбележи, че между ноември 1999 г. и ноември 2000 г. жалбоподателят е внесъл около 240 тона LGC 131, чрез 13 операции по внос, и 40 тона LGC 8471, чрез две операции по внос, по тарифна позиция 3504 от номенклатурата, като при това датските митнически органи са знаели, че тарифното класиране на LGC в широк смисъл, и по-специално на LGC 131, е било неправилно. Накрая, що се отнася конкретно до LGC 131, трябва да се отбележи, че обратно на твърденията на Комисията в писмените ѝ изявления, вносът на тази стока от жалбоподателя е бил значителен през спорния период на внос, тъй като представлява нeколкостотин тона внос и 45 операции по внос. Трябва да се добави, че между страните няма спор — както бе потвърдено и в съдебното заседание, — че доколкото засегнатите стоки са били съставени от протеини от суроватка, не е било възможно те да бъдат класирани в тарифна позиция 3504 от номенклатурата, както обаче са направили митническите органи в ОТИ. Впрочем датските митнически органи признават този факт, тъй като в решението си от 27 ноември 2000 г. за последващото вземане под отчет на вносните мита те посочват, че „[к]ласирането под код на стоките 3504 [било] изключено, тъй като не става[ло] въпрос за млечни протеини, а за протеини от суроватка“. Следователно предвид описанието на разглежданите стоки в декларациите за внос, в които изрично се посочва протеин от суроватка, и по-специално „лактоглобулин“, митническите органи е трябвало да могат да открият грешката в тарифното класиране.

               30

               Четвърто, трябва да се отбележи, че нито датските митнически органи, нито Комисията в обжалваното решение оспорват пълнотата на всички митнически декларации, подадени от жалбоподателя. По-специално, в обжалваното решение Комисията приема, че „[в]идно от искането, трябва[ло] да се счита, че заинтересованото лице е действало добросъвестно и е спазило всички действащи разпоредби, свързани с митническата декларация“ (съображение 39 от обжалваното решение). Така твърдението на Комисията в писмените ѝ изявления, че „описанието на стоките в декларацията не е пълно“, не се подкрепя от обжалваното решение. Впрочем в съдебното заседание Комисията не успя да посочи правно основание, позволяващо да се приеме, че подадените от жалбоподателя митнически декларации не са пълни. Освен това, що се отнася до твърдението на Комисията, че жалбоподателят не представил никаква техническа документация за LGC 131 и 8471, позволяваща да се установи тарифното им класиране, трябва да се напомни, че LGC 131 е част от стоките, които са били подложени на технически анализ от страна на митническите органи през 1999 г. (съображение 9 от обжалваното решение). Също така няма спор, че след извършена проверка LGC 131 и 8471 са били класирани от датските митнически органи в същата тарифна позиция като другите LGC, включително LGC, за които е имало издадени ОТИ. Накрая, трябва да се напомни, че между страните няма спор за това, че не е било възможно засегнатите стоки да бъдат класирани в тарифна позиция 3504 от номенклатурата, доколкото са били съставени от протеини от суроватка. Ето защо трябва да се приеме, че описанието на стоките в декларациите за внос на жалбоподателя, а именно „лактоглобулин“, тоест протеин от суроватка, е достатъчно точно, за да могат митническите органи да установят поне, че разглежданите стоки не е трябвало да се класират в посочената тарифна позиция.

               31

               Пето, в телефонен разговор с жалбоподателя на 2 ноември 1995 г. датските митнически органи уточняват, че не е необходимо получаването на ОТИ за стока, а именно LGC 450, която съгласно подаденото от жалбоподателя искане е „в голяма степен идентична“ със стока, за която има издадена ОТИ, а именно LGC 472. Този телефонен разговор се потвърждава от писмо, изпратено от жалбоподателя до датските митнически органи на 3 ноември 1995 г., без съдържанието на това писмо впоследствие да е било отхвърляно, както посочва Комисията в съображение 35 от обжалваното решение. Самите митническите органи, които в това отношение възпроизвеждат представените им от жалбоподателя доводи, отбелязват съществуването и съдържанието на посочения телефонен разговор в искането си, изпратено до Комисията. Впрочем в същото съображение от обжалваното решение това фактическо положение води Комисията до заключение, че датските митнически органи са допуснали грешка по отношение на вноса на LGC 450, извършен преди 13 април 2000 г.

               32

               Що се отнася до вноса на разглежданите в настоящия спор стоки, в съображение 24 от обжалваното решение Комисията посочва, че съгласно изпратеното от датските митнически органи искане невземането под отчет и опрощаването на вносните мита е основателно, доколкото „стоките, които не са обхванати от някоя ОТИ, са идентични със стоките, за които е била издадена ОТИ, от гледна точка на тарифното класиране“. Тази фактическа констатация не е оспорена от Комисията в обжалваното решение.

               33

               Освен това трябва да се подчертае, че независимо от тарифната позиция, избрана от датските митнически органи в тяхното известие за събиране, всички разглеждани LGC винаги са били класирани в една и съща тарифна позиция. Следователно за датските митнически органи LGC 131 и 8471 са стоки, които от гледна точка на тарифното класиране са идентични с другите внесени LGC, включително тези, за които е имало издадена ОТИ. Това виждане се подкрепя и от изпратеното до Комисията искане на датските митнически органи, в което се уточнява, че „общото тегловно съдържание на протеини във всички проби е поне 80 %, изчислени в сухо вещество“, и че разглежданите стоки са „съставени от концентрати от два или повече протеини, получени от суроватка, съдържащи тегловно повече от 80 % протеини от суроватка“. Тази фактическа констатация се възпроизвежда и от Landsskatteretten в решението му от 13 септември 2007 г. Всъщност предвид дадените разяснения от страните в писмените им изявления, за целите на тарифното класиране на разглежданите стоки се прави разлика единствено между стоки, чието съдържание на протеини от суроватка е повече от 80 %, и тези, чието съдържание на протеини от суроватка е по-малко от 80 %. Следователно съгласно дадените от датските митнически органи разяснения разглежданите стоки действително са били идентични от гледна точка на тарифното класиране и това бе признато от Комисията в съдебното заседание. По-специално в съдебното заседание Комисията не успя да посочи релевантни разграничителни елементи между разглежданите LGC, позволяващи да се приеме, че посочените LGC не са един вид стоки по смисъла на митническата правна уредба (Решение на Съда от 2 декември 2010 г. по дело Schenker, C-199/09, Сборник, стр. I-12311, точка 24). Впрочем Комисията никога не е оспорвала твърдението на датските митнически органи относно идентичността на разглежданите стоки от гледна точка на тарифното класиране, нито е отправяла искания за допълнителна информация. В това отношение трябва да се отбележи, че съгласно член 871, параграф 5 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Митническия кодекс (ОВ L 253, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), ако се установи, че информацията, предоставена от държава членка, не е достатъчна за вземането на решение по разглеждания случай при пълно познаване на фактите, Комисията може да поиска представяне на допълнителна информация от тази или от която и да било друга държава членка. Видно от гореизложеното, в разглеждания случай жалбоподателят е можел да счита, че макар за LGC 131 и 8471 да не е издавана ОТИ, те е трябвало да бъдат класирани в същата тарифна позиция като стоките, за които е издадена или е била издавана ОТИ.

               34

               Предвид всички тези обстоятелства трябва да се приеме, че датските митнически органи са допуснали грешка по смисъла на член 220, параграф 2, буква б) от Митническия кодекс по отношение на тарифното класиране на LGC 131 и 8471. Следователно в това отношение обжалваното решение е незаконосъобразно, доколкото се основава на отсъствието на такава грешка.

               35

               Ето защо, без да е необходимо да се разглежда второто правно основание, изтъкнато от жалбоподателя при условията на евентуалност, първото правно основание от жалбата трябва да бъде уважено и поради това член 1, параграфи 2 и 4 от обжалваното решение трябва да бъде отменен в частта относно вноса на LGC 131 и 8471.

         По съдебните разноски

               36

               Съгласно член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски съобразно искането на жалбоподателя.

               По изложените съображения
               ОБЩИЯТ СЪД (втори състав)
               реши:

                           1)

                           Отменя член 1, параграфи 2 и 4 от Решение C(2010) 7692 окончателен на Комисията от 12 ноември 2010 година, с което се установява, че последващото вземане под отчет на някои вносни мита е основателно и опрощаването на тези мита не е основателно (преписка REC 03/08), в частта относно вноса на концентрати на лактоглобулин 131 и 8471.

                           2)

                           Комисията понася направените от нея съдебни разноски, както и тези, направени от Recombined Dairy System A/S.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 5 юни 2013 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: датски.