title: Решение на Съда на публичната служба (трети състав) от 6 май 2009 г. # Manuel Campos Valls срещу Съвет на Европейския съюз. # Публична служба - Длъжностни лица - Наемане. # Дело F-39/07.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (трети състав)
      6 май 2009 година
      Дело F‑39/07
      Manuel Campos Valls
      срещу
      Съвет на Европейския съюз
      „Публична служба — Длъжностни лица — Наемане на работа — Назначаване — Длъжност началник на отдел — Отхвърляне на кандидатурата на жалбоподателя — Изисквания, предвидени в обявление за свободна длъжност — Явна грешка в преценката“
      Предмет: Жалба на основание членове 236 ЕО и 152 AE, с която г‑н Campos Valls иска, от една страна, отмяна на решението на органа по
         назначаването във връзка с назначаването на г‑н G. на длъжността началник на испанския езиков отдел в дирекция ІІІ „Превод
         и изготвяне на документи“ в рамките на генерална дирекция А „Персонал и администрация“ на Съвета, и от друга страна, отмяна
         на решението за отхвърляне на кандидатурата му за спорната длъжност

      Решение: Отхвърля жалбата. Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Свободна длъжност — Назначаване чрез повишаване или преместване — Съпоставяне на заслугите на кандидатите —
            Право на преценка на администрацията — Граници
      (член 4, член 7 параграф 1, член 29, параграф 1 и член 45, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
      2.      Длъжностни лица — Обявяване на свободна длъжност — Длъжност на началник на отдел в дирекция за превод — Изисквани квалификации
      (член 29, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
      1.      Упражняването на широкото право на преценка, с което органът по назначаването разполага в областта на назначаването, предполага
         грижливо и безпристрастно разглеждане на кандидатурите и добросъвестно съблюдаване на посочените в обявлението за свободна
         длъжност изисквания, вследствие на което той е длъжен да отхвърли всеки кандидат, който не отговаря на тези изисквания. Обявлението
         за свободна длъжност всъщност представлява правна рамка, която органът по назначаването сам си налага и трябва стриктно да
         спазва.

      За да се провери дали органът по назначаването не е надхвърлил тази правна рамка, при упражняване на съдебния контрол общностният
         съд трябва най-напред да разгледа какви изисквания се поставят с обявлението за свободна длъжност, след което да провери дали
         избраният от посочения орган кандидат за заемане на длъжността действително отговаря на тези изисквания. Накрая, той трябва
         да разгледа дали посоченият орган не е допуснал явна грешка в преценката на способностите на жалбоподателя, като вместо него
         е предпочел друг кандидат.

      Това разглеждане обаче трябва да се ограничи до въпроса дали предвид съображенията, които са могли да доведат администрацията
         до нейната преценка, тя се е придържала в разумни граници и не е упражнила по явно неправилен начин правото си на преценка.
         Следователно общностният съд не би могъл да замести преценката на органа по назначаването относно квалификацията на кандидатите
         със своя преценка.

      (вж. точки 41—43)
      Позоваване на:
      Съд — 28 февруари 1989 г., Van der Stijl и Cullington/Комисия, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 и 232/87,
         Recueil, стр. 511, точка 51; 18 март 1993 г., Парламент/Frederiksen, C‑35/92 P, Recueil, стр. I‑991, точки 15 и 16

      Първоинстанционен съд — 19 март 1997 г., Giannini/Комисия, T‑21/96, Recueil FP, стр. I‑A‑69 и II‑211 точка 20, 12 май 1998 г.,
         Wenk/Комисия, T‑159/96, Recueil FP, p. I‑A‑193 и II‑593, точки 63, 64 и 72; 19 септември 2001 г., E/Комисия, T‑152/00, Recueil
         FP, стр. I‑A‑179 и II‑813, точка 29; 14 октомври 2003 г., Wieme/Комисия, T‑174/02, Recueil FP, стр. I‑A‑241 и II‑1165, точка 38;
         11 ноември 2003 г., Faita/CES, T‑248/02, Recueil FP, стр. I‑A‑281 и II‑1365, точка 71; 3 февруари 2005 г., Mancini/Комисия,
         T‑137/03, Recueil FP, стр. I‑A‑7 и II‑27, точки 85 и 92; 4 май 2005 г., Sena/AESA, T‑30/04, Recueil FP, стр. I‑A‑113 и II‑519,
         точка 80; 5 юли 2005 г., Wunenburger/Комисия, T‑370/03, Recueil FP, стр. I‑A‑189 и II‑853, точка 51; 4 юли 2006 г., Tzirani/Комисия,
         T‑45/04, Recueil FP, стр. I‑A‑2‑145 и II‑A‑2‑681, точки 46, 48 и 49

      2.      В обявление за конкурс за длъжност на началник на отдел в дирекция за превод изискванията за квалификация не могат да се тълкуват
         отделно от длъжностната характеристика на свободната длъжност. В този смисъл когато последната не съдържа пряко служебни задължения
         за писмен превод или за контрол на качеството на писмения превод, а основно управленски и организационни служебни задължения,
         условието за познаване на техническите способи за писмен превод не би могло да се разглежда като изискване за същата квалификация,
         каквато е необходима за заемане на длъжност писмен преводач или отговорник за контрола на писмения превод.

      (вж. точки 50 и 51)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — Tzirani/Комисия, посочено по-горе, точка 53
РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ (трети състав)
      6 май 2009 година(*)

      „Публична служба — Длъжностни лица — Наемане на работа — Назначаване — Длъжност „началник на отдел“ — Отхвърляне на кандидатурата на жалбоподателя — Изисквания, предвидени в обявление за свободна длъжност — Явна грешка в преценката“
      По дело F‑39/07
      с предмет жалба, подадена на основание членове 236 ЕО и 152 АЕ,
      Manuel Campos Valls, длъжностно лице на Съвета на Европейския съюз с местожителство в Брюксел (Белгия), за когото се явяват адв. S. Orlandi,
         адв. A. Coolen, адв. J.-N. Louis и адв. É. Marchal, avocats,

      жалбоподател,
      срещу
      Съвета на Европейския съюз, за който се явяват г‑жа M. Arpio Santacruz и г‑жа I. Šulce, в качеството на представители,

      ответник,
      СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (трети състав),
      състоящ се от: г‑н P. Mahoney (председател), г‑н H. Kanninen (докладчик) и г‑н S. Gervasoni, съдии,
      секретар: г‑н R. Schiano, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 5 юни 2008 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С жалба, постъпила по факс на 23 април 2007 г. в секретариата на Съда на публичната служба (оригиналът на която е внесен на
         25 април 2007 г.), г‑н Campos Valls иска отмяна, от една страна, на решението на Органа по назначаването (наричан по-нататък
         „ОН“), с което г‑н G. е назначен на длъжност началник на испанския езиков отдел в дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“
         в рамките на генерална дирекция (ГД) А „Персонал и администрация“ на Съвета на Европейския съюз (наричана по-нататък „спорната
         длъжност“), и от друга страна, на решението за отхвърляне на кандидатурата на г‑н Campos Valls за спорната длъжност.

       Правна уредба
      2        Съгласно член 4 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилникът“):

      „Не се допуска назначаване или повишаване с цел, различна от заемане на свободна длъжност по предвидения в настоящия правилник
         ред.

      Свободните длъжности във всяка институция се обявяват на служителите на съответната институция веднага след като [ОН] вземе
         решение за заемане на тази длъжност.

      Ако свободната длъжност не може да бъде заета чрез преместване, назначаване в съответствие с член 45а или повишаване, тази
         длъжност се обявява на служителите на другите институции и/или се организира вътрешен конкурс.“

      3        Съгласно член 7, параграф 1, първа алинея от Правилника:

      „[ОН] разпределя чрез назначаване или преместване, като действа единствено в интерес на службата и без оглед на националността,
         всяко длъжностно лице на длъжност в неговата функционална група, съответстваща на степента му.“

      4        Член 29, параграф 1 от Правилника гласи:

      „Преди заемането на свободната длъжност [в институция] [ОН] първо разглежда следните възможности:
      a)      дали мястото може да бъде заето чрез:
      i)      преместване, или
      ii)      назначаване по член 45а, или
      iii)      повишаване
      в рамките на институцията;
      […]
      и след това пристъпва към процедурата за провеждане на конкурси — конкурс по документи или чрез изпит или по документи и изпит.
         […]“

      5        Член 45, параграф 1 от Правилника гласи:

      „Повишаването става с решение на [ОН] съгласно член 6, параграф 2. То се изразява в присъждане на длъжностното лице на следващата
         степен във функционалната група, към която то принадлежи. За повишаване се избират само длъжностни лица, които са прослужили
         най-малко две години на своята степен, след сравнително [разглеждане] на техните заслуги. При [сравнително разглеждане] на
         заслугите [ОН] по-специално взема предвид оценката, уменията на съответното длъжностно лице при упражняване на функциите си
         да ползва езици, различни от тези, за които в съответствие с член 28, буква е), е представило доказателства, че владее, и
         при необходимост — нивото на упражняваните от него функции.“

       Обстоятелства в основата на спора
      6        На 15 март 2006 г. в съобщение до персонала № 46/06 генералният секретариат на Съвета публикува обявление 60/06 за свободна
         длъжност началник на испанския езиков отдел в ГД А „Персонал и администрация“, дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“
         (категория А, степен 14, 13 или 12) (наричана по-нататък „обявление за свободна длъжност“).

      7        Текстът на раздел „Длъжностна характеристика“ от обявлението за свободна длъжност е следният:

      „–      Под координацията на ръководителите на [е]зиковата служба носи отговорност за управлението на испанския езиков отдел по отношение
         на човешките ресурси (писмени преводачи, секретари и помощен персонал) и на цялостната му дейност (подготвяне, превод, редакция
         и окончателно оформление на документите, спазване на сроковете и качество),

      –        взема участие в определянето и прилагането на ръководните принципи на [генералния секретариат на Съвета] в езиковата област,
         и по-специално във връзка с испанския език,

      –        осигурява личен контакт и редовно организира събрания с целия отдел или отделни служители в него,
      –        във връзка с испанския език организира контактите и осигурява сътрудничество с изпълняващите същата длъжност в останалите
         институции,

      –        управлява структурните промени, за които е взето решение в рамките на реорганизацията на [дирекция ІІІ „Превод и изготвяне
         на документи“ в рамките на ГД А „Персонал и администрация“] в резултат от последното разширяване.“

      8        Раздел „Изисквания за квалификация“ гласи следното:

      „–      Да притежава качеството „длъжностно лице“ на Съвета,
      –        да е от категория А*, степен 14, 13 или 12,
      –        да притежава управленските умения и отговорното отношение, необходими за ръководството на езиков отдел,
      –        да притежава умения за управление на организационните промени,
      –        да е добре запознат с дейността на [г]енералния секретариат и неговите правила за работа; да познава техническите способи
         за писмен превод и организация, както и методите на работа в [г]енералния секретариат на Съвета,

      –        да притежава координационни и организационни способности, както и умения в междуличностните отношения и общуването (работа
         в екип, управление на конфликти, гъвкавост, мотивиране на персонала...),

      –        да притежава много добри познания по испански език и познания по английски и/или френски език, които да му позволяват да се
         изразява в писмен вид на един от тези два езика.“

      9        Жалбоподателят, който на 22 декември 1994 г. е повишен в степен LA 3 (преименувана в AD 14 след 1 май 2006 г.) и е назначен
         като езиков консултант в испанския езиков отдел, представя кандидатурата си за спорната длъжност.

      10      След като комисията за подбор провежда събеседване с четирима кандидати, сред които са г‑н G. и жалбоподателят, в доклада
         си от 30 май 2006 г. тя приема, че г‑н G. e единственият кандидат, който отговаря на изискванията за заемане на спорната длъжност
         и поради това препоръчва кандидатурата му да бъде одобрена.

      11      С докладна записка от 7 юни 2006 г. жалбоподателят е уведомен, че кандидатурата му не е одобрена. В докладната записка се
         посочва, че е избрана „друга кандидатура, която в по-пълна степен отговаря на нуждите [на спорната длъжност]“.

      12      На 9 юни 2006 г. персоналът на генералния секретариат на Съвета е уведомен за решението на ОН да назначи г‑н G. на спорната
         длъжност, считано от 1 юли 2006 г.

      13      На 6 септември 2006 г. жалбоподателят подава жалба на основание член 90, параграф 2 от Правилника срещу решението за назначаване
         на г‑н G. и срещу решението за отхвърляне на неговата собствена кандидатура.

      14      С решение от 8 януари 2007 г., изпратено по факс на 11 януари 2007 г. на юридическия съветник на жалбоподателя, ОН отхвърля
         жалбата.

       Производство и искания на страните
      15      В рамките на процесуално-организационните действия Съдът на публичната служба приканва Съвета в съответствие с член 55, параграф 2,
         буква г) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба да представи пълно копие от обявлението за свободна длъжност
         и копие от вътрешните правила, които се прилагат в рамките на процедурата за подбор на кандидатите.

      16      С писмо, постъпило по факс на 30 април 2008 г. в секретариата на Съда на публичната служба (оригиналът на което е подаден
         на 8 май 2008 г.), Съветът представя:

      –        пълно копие от обявлението за свободна длъжност,
      –        копие от съобщение до персонала на генералния секретариат на Съвета № 113/04 от 16 юли 2004 г. относно Решение № 111/2004
         на заместник генералния секретар за прилагането на член 7, параграф 4 от приложение ХІІІ към Правилника, в което се съдържа
         и организационна схема на ръководните длъжности в генералния секретариат на Съвета, както и списък на длъжностните лица, които
         ги заемат към 30 април 2004 г.,

      –        копие от докладна записка от 17 юни 2005 г. на вниманието на длъжностните лица от категория А* относно процедурата за заемане
         на длъжността „началник на отдел“,

      –        копие от съобщение до персонала на генералния секретариат на Съвета № 188/07 от 9 ноември 2004 г. относно процедурата за подбор
         на началниците на отдели.

      17      В писмото на Съвета в отговор на процесуално-организационните действия се разяснява, че Съветът е възнамерявал да установи
         нова процедура за заемане на длъжността „началник на отдел“. Според Съвета посочената процедура има за цел при подбора на
         началниците на отдел да се приложи с някои изменения практиката, установена за заемането на длъжността „директор“. Съветът
         добавя, че в очакване на официално утвърждаване на посочената процедура практиката се състои в прилагането по аналогия на
         процедурата, предвидена за заемането на длъжността „директор“. В този смисъл във връзка със заемането на длъжността „началник
         на отдел“ ОН се подпомага от комисия за подбор, състояща се от председател (генералния директор/директора на службата „заявител“),
         двама членове, определени от ОН, и един член, определен от Комитета по персонала.

      18      По време на съдебното заседание Съдът на публичната служба приканва Съвета да представи документите за кандидатстване на г‑н G.,
         както и всички документи, съставени от комисията за подбор във връзка с оценяването на кандидатите с оглед на изискванията
         за квалификация в обявлението за свободна длъжност, при необходимост със сравнителната таблица на заслугите на кандидатите,
         участвали в подбора.

      19      С писмо, постъпило по факс на 17 юни 2008 г. в секретариата на Съда на публичната служба (оригиналът на което е подаден на
         20 юни 2008 г.), Съветът изпълнява искането на Съда на публичната служба. С писмо, постъпило по факс на 7 юли 2008 г. в секретариата
         на Съда на публичната служба (оригиналът на което е подаден на 12 юли 2008 г.), жалбоподателят представя становище по документите,
         предоставени от Съвета.

      20      С Решение от 12 юли 2008 г. Съдът на публичната служба прекратява устната фаза на производството и преминава към устните състезания.

      21      Жалбоподателят моли Съда на публичната служба:

      –        да отмени решенията на ОН за отхвърляне на кандидатурата му и за назначаване на г‑н G. на спорната длъжност,
      –        да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
      22      Съветът моли Съда на публичната служба:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.
       От правна страна
      23      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят сочи три правни основания, изведени от явна грешка в преценката, от нарушение на обявлението
         за свободна длъжност и от нарушение на член 45 от Правилника.

      24      Тъй като правните основания на жалбоподателя почиват върху едни и същи доводи, те следва да бъдат разгледани заедно.

       Доводи на страните
      25      На първо място, жалбоподателят напомня, че едно от изискванията за квалификация в обявлението за свободна длъжност е кандидатите
         да са добре запознати с дейността на генералния секретариат на Съвета, с неговите правила и методи за работа, както и да познават
         техническите способи за писмен превод и организация.

      26      Според жалбоподателя обаче, след като получава диплом за степента бакалавър по право и по европейско право, г‑н G. започва
         дейност в службата на Комисията на Европейските общности за защита на потребителите, след което последователно е назначаван
         в „ГД Д 6 („Балкани“)“, „ГД З 1 („Убежище“)“ на генералния секретариат на Съвета и накрая в отдел „Административна модернизация,
         проследяване на одити и равни възможности“ в рамките на службата, натоварена с общи административни въпроси. Поради това г‑н G.
         нямал „никакво образование и професионален опит в писмения превод, и по-точно относно конкретните технически способи за писмен
         превод, както и относно новите методи за работа в писмения превод в [генералния секретариат на Съвета] (Trados и Euramis)“.

      27      В писмената си реплика жалбоподателят твърди, че макар служебните задължения във връзка с превода и контрола на качеството
         да не се упражняват от началниците на отдели в дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“ на ГД А „Персонал и администрация“,
         а от преводачите и отговорника за контрола на качеството, това не променя факта, че съгласно текста на обявлението за свободна
         длъжност лицето, което трябва да се назначи на спорната длъжност, трябва да носи отговорност за управлението на испанския
         езиков отдел по отношение на човешките ресурси и на цялостната му дейност (подготвяне, превод, редакция и окончателно оформление
         на документите, спазване на сроковете и качество). Жалбоподателят обаче си задава въпроса дали началникът на отдел е в състояние
         да носи каквато и да било отговорност за целия процес на писмен превод, без да е налице доказателство за неговите сигурни
         и установени познания в областта на техническите способи за писмен превод. Началникът на отдел трябвало да може по-специално
         да проверява работата на отговорника за контрола на качеството и на писмените преводачи с оглед на управлението на човешките
         ресурси и цялостната дейност.

      28      Макар да упоменава, че г‑н G. е прослужил четири години в областта на административното управление, Съветът не можел да установи,
         че този кандидат разполага с познания в областта на техническите способи за писмен превод. Дори да се допусне, че г‑н G. разполага
         с известни познания в областта на писмения превод, във всички случаи те не били сравними с познанията в областта на техническите
         способи за писмен превод, притежавани от жалбоподателя и доказани от него в продължение на много години.

      29      В становището си, посочено в точка 19 от настоящото решение, жалбоподателят твърди, че комисията за подбор е установила, че
         г‑н G. не притежава нито образование, нито практически опит като езиков специалист, както и че той може да възприеме технократски
         подход. В това отношение жалбоподателят се позовава на таблицата за оценяване на комисията за подбор, в която под заглавие
         „Аспекти, свързани с длъжността“ се посочва, че г‑н G. „не притежава нито практически опит, нито образование като езиков специалист“,
         а под заглавие „Аспекти, свързани с мениджмънта и с работата в екип“ — че г‑н G. „може да възприеме технократски подход“.

      30      Жалбоподателят освен това упреква комисията за подбор и ОН, че не са взели предвид последните три атестационни доклада на
         кандидатите. Той счита, че неговите атестационни доклади установяват в достатъчна степен, че отговаря на всички изисквания
         за квалификация, като притежава включително управленските умения и отговорното отношение, необходими за ръководството на езиков
         екип, както и координационни и организационни способности.

      31      Накрая, отново в становището си, посочено в точка 19 от настоящото решение, жалбоподателят счита също, че комисията за подбор
         допуска явна грешка в преценката, като приема като недостатък на неговата кандидатура неубедителните му познания по английски
         език и като не вписва като предимство, че той владее френски език. В това отношение жалбоподателят отбелязва, че изискванията
         за квалификация в обявлението за свободна длъжност са единствено за много добри познания по испански език и за познания по
         английски и/или френски език, които да му позволяват да се изразява в писмен вид на един от тези два езика.

      32      В отговор Съветът посочва, най-напред, че г‑н G. отговаря на всички изисквания в обявлението за свободна длъжност и поради
         това ОН не е допуснал явна грешка при упражняване на правото си на преценка, като е решил да го назначи на спорната длъжност.

      33      Освен това Съветът подчертава, че изискванията в обявлението за свободна длъжност трябва да се тълкуват в светлината на раздела
         относно поверените служебни задължения, описани в същото обявление. То обаче посочва, че работата на началника на отдел се
         изразява в управлението на испанската езикова административна единица в дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“ в рамките
         на ГД А „Персонал и администрация“, а не в изпълнение на служебни задължения като писмен преводач като следи писмените преводи
         на служителите в отдела.

      34      Що се отнася по-специално до познанията в областта на техническите способи за писмен превод, които обявлението за свободна
         длъжност изисква, Съветът твърди, че от това условие се вижда ясно, че няма изискване за професионален опит в областта на
         писмения превод, а единствено за познания в областта на техническите способи за писмен превод. В това отношение Съветът отбелязва,
         че жалбоподателят изглежда смесва познанията в областта на писмения превод с опита в нея.

      35      Съветът посочва също, че в рамките на по-рано заемани длъжности г‑н G. придобива познания относно конкретните технически способи
         за писмен превод и относно методите на работа в тази област, най-вече относно методите, позволяващи да се подобри цялостната
         дейност. Обратно, жалбоподателят не бил представил никакво доказателство в подкрепа на твърдението си, че отговаря на всички
         изисквания в обявлението за свободна длъжност, за разлика от становището на комисията за подбор, която приема, че единствено
         г‑н G. отговаря на тях.

      36      Накрая, Съветът твърди, че правното основание, изведено от нарушение на член 45 от Правилника, е недопустимо поради това,
         че жалбоподателят не изяснява по какъв начин ОН нарушава тази разпоредба.

      37      Във връзка с този въпрос при условията на евентуалност Съветът изтъква, че член 45 от Правилника се отнася за решенията за
         повишаване. В настоящия случай обаче спорната длъжност се заема съгласно член 4, член 7, параграф 1 и член 29, параграф 1
         от Правилника, тъй като и жалбоподателят, и г‑н G. имат степен, попадаща в интервала на степените, предвиден в обявлението
         за свободна длъжност (степени 12—14).

      38      Според Съвета от това следва, че приведените от жалбоподателя доводи в това отношение могат да се приемат единствено като
         отнасящи се до сравнителното разглеждане на кандидатурите за спорната длъжност. Такова разглеждане обаче било извършено със
         съдействието на комисията за подбор. Поради това доводите относно неспазването на условията, наложени с член 45 от Правилника
         във връзка с член 29, параграф 1 от него, не били основателни.

      39      В дупликата си Съветът уточнява, че познанията в областта на техниките за писмен превод са само едно от изискванията в обявлението
         за свободна длъжност. Ролята на началника на отдела била да управлява отдела. В това отношение и за разлика от жалбоподателя
         г‑н G. отговарял на условията в обявлението за свободна длъжност.

       Съображения на Съда на публичната служба
      40      Жалбоподателят твърди, че г‑н G., избран да заеме спорната длъжност, не отговаря на всички изисквания за квалификация в обявлението
         за свободна длъжност. Г‑н G. нямал нито образование, нито професионален опит в областта на писмения превод, и по-точно във
         връзка с техническите способи за писмен превод. По време на съдебното заседание жалбоподателят уточнява, че решението кандидатурата
         му да не бъде одобрена е опорочено и от нередност, доколкото се приема, че самият той не отговаря на изискванията в обявлението
         за свободна длъжност. В този смисъл спорът се отнася до преценката на квалификацията на жалбоподателя и на г‑н G. предвид
         тълкуването, което следва да се даде на изискванията в обявлението за свободна длъжност.

      41      Съгласно постоянната съдебна практика упражняването на широкото право на преценка, с което разполага ОН в областта на назначенията,
         предполага той да разглежда внимателно и безпристрастно документите за кандидатстване и да спазва стриктно изискванията, съдържащи
         се в обявлението за свободна длъжност, така че е длъжен да отстрани всеки кандидат, който не отговаря на тези изисквания.
         Обявлението за свободна длъжност всъщност представлява правна рамка, която ОН си налага сам и която трябва стриктно да спазва
         (Решение на Съда от 28 февруари 1989 г. по дело van der Stijl и Cullington/Комисия, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86,
         266/86, 222/87 и 232/87, Recueil, стр. 511, точка 51 и Решение на Съда от 18 март 1993 г. по дело Парламент/Frederiksen, C‑35/92 P,
         Recueil, стр. I‑991, точки 15 и 16; Решение на Първоинстанционния съд от 12 май 1998 г. по дело Wenk/Комисия, T‑159/96, Recueil
         FP, стр. I‑A‑193 и II‑593, точка 63, Решение на Първоинстанционния съд от 3 февруари 2005 г. по дело Mancini/Комисия, T‑137/03,
         Recueil FP, стр. I‑A‑7 и II‑27, точка 85, Решение на Първоинстанционния съд от 4 май 2005 г. по дело Sena/ЕААБ, T‑30/04, Recueil
         FP, стр. I‑A‑113 и II‑519, точка 80, Решение на Първоинстанционния съд от 5 юли 2005 г. по дело Wunenburger/Комисия, T‑370/03,
         Recueil FP, стр. I‑A‑189 и II‑853, точка 51 и Решение на Първоинстанционния съд от 4 юли 2006 г. по дело Tzirani/Комисия,
         T‑45/04, Recueil FP, стр. I‑A‑2‑145 и II‑A‑2‑681, точка 46).

      42      За да се провери дали ОН не е надхвърлил границите на правната рамка, Съдът на публичната служба трябва най-напред да разгледа
         какви изисквания поставя обявлението за свободна длъжност, след което да провери дали избраният от ОН кандидат за заемането
         на свободната длъжност действително отговаря на тези изисквания (Решение на Първоинстанционния съд от 19 март 1997 г. по дело
         Giannini/Комисия, T‑21/96, Recueil FP, стр. I‑A‑69 и II‑211, точка 20; Решение по дело Wenk/Комисия, посочено по-горе, точка 64
         и Решение по дело Tzirani/Комисия, посочено по-горе, точка 48). Накрая, Съдът на публичната служба трябва да разгледа дали
         ОН не е допуснал явна грешка в преценката на способностите на жалбоподателя, като вместо него е предпочел друг кандидат (Решение
         по дело Wenk/Комисия, посочено по-горе, точка 72 и Решение по дело Mancini/Комисия, посочено по-горе, точка 92).

      43      Това разглеждане трябва да се ограничи до въпроса дали предвид съображенията, които са могли да доведат администрацията до
         нейната преценка, тя се е придържала в разумни граници и не е упражнила по явно неправилен начин правото си на преценка. Следователно
         Съдът на публичната служба не би могъл да замести преценката на ОН относно квалификацията на кандидатите със своя преценка
         (Решение по дело Wenk/Комисия, посочено по-горе, точка 64, Решение на Първоинстанционния съд от 19 септември 2001 г. по дело
         E/Комисия, T‑152/00, Recueil FP, стр. I‑A‑179 и II‑813, точка 29, Решение на Първоинстанционния съд от 14 октомври 2003 г.
         по дело Wieme/Комисия, T‑174/02, Recueil FP, стр. I‑A‑241 и II‑1165, точка 38, Решение на Първоинстанционния съд от 11 ноември
         2003 г. по дело Faita/CES, T‑248/02, Recueil FP, стр. I‑A‑281 и II‑1365, точка 71 и Решение по дело Tzirani/Комисия, посочено
         по-горе, точка 49).

      44      С оглед на изложените по-горе принципи е от значение, на първо място, да се установи на кои изисквания за квалификация в обявлението
         за свободна длъжност според жалбоподателя г‑н G. евентуално не отговаря.

      45      Под заглавие „Длъжностна характеристика“ обявлението за свободна длъжност съдържа пет абзаца, възпроизведени в точка 7 от
         настоящото решение. По-нататък, под заглавие „Изисквания за квалификация“ в рамките на седем абзаца то посочва възпроизведените
         в точка 8 от настоящото решение изисквания. Първите два от тези седем абзаца, които имат общ характер, изискват кандидатите
         да притежават качеството „длъжностно лице“ на Съвета и да са от категория А*, степен 14, 13 или 12. Последният абзац се отнася
         до езиковите познания. Трети, четвърти и шести абзац по-специално изискват управленски, координационни и организационни умения.
         Накрая, пети абзац изисква от кандидатите да са „добре запознат[и] с дейността на [г]енералния секретариат и неговите правила
         за работа“ и да „познава[т] техническите способи за писмен превод и организация, както и методите на работа в [г]енералния
         секретариат на Съвета“.

      46      Тъй като жалбоподателят оспорва познанията на г‑н G. в областта на писмения превод, следва да се приеме, че по настоящия спор
         предмет на разглеждане е изискването относно техническите способи за писмен превод, предвидено в пети абзац на раздел „Изисквания
         за квалификация“ на обявлението за свободна длъжност. Впрочем в писмените си изявления самият жалбоподател се позовава по-специално
         на това условие от обявлението за свободна длъжност.

      47      На второ място, следва да се отбележи, че жалбоподателят не твърди, че началникът на испанския езиков отдел трябва да изпълнява
         служебни задължения във връзка с писмен превод или с контрол на качеството на писмения превод. Той обаче поддържа, че за да
         изпълни управленските си функции и за да поеме отговорност относно организацията, началникът на посочения отдел трябва да
         има сигурни познания в областта на техническите способи за писмен превод.

      48      В това отношение всъщност следва да се приеме за установено, както е видно от самия текст на обявлението за свободна длъжност,
         че познанията на кандидатите в областта на управлението и организацията, както и на функционирането на генералния секретариат
         на Съвета, не са достатъчни. Те трябва да имат и конкретни познания във връзка с писмения превод, тъй като се изискват познания
         в областта на техническите способи за писмен превод.

      49      На трето място, от значение е следователно да се определят смисълът и обхватът на изискването за познания в областта на техническите
         способи за писмен превод.

      50      Както подчертава Съветът, изискванията за квалификация не могат да се тълкуват отделно от длъжностната характеристика (вж.
         в този смисъл Решение по дело Tzirani/Комисия, посочено по-горе, точка 53). Изискванията, посочени в точка 7 от настоящото
         решение, открояват обаче управленската и организаторска роля на титуляра на спорната длъжност. Следователно изискването за
         познания в областта на техническите способи за превод трябва да се разглежда в светлината на тази конкретна роля на титуляра
         на спорната длъжност.

      51      В това отношение е важно да се отбележи, че тъй като служебните задължения, свързани със спорната длъжност, не се изразяват
         пряко в служебни задължения за писмен превод или за контрол на качеството на писмения превод, а основно се изразяват в управленски
         и организационни служебни задължения, условието за познаване на техническите способи за писмен превод не би могло да се разглежда
         като изискване за същата квалификация, каквато е необходима за заемане на длъжност писмен преводач или отговорник за контрола
         на писмения превод. Впрочем следва да се отбележи, че обявлението за свободна длъжност не предвижда като условие образование
         или опит в областта на писмения превод.

      52      Това разбиране относно ролята на началника на отдел се подкрепя от, представените от Съвета документи, в които се описва новата
         структура на Дирекция ІІІ „Писмен превод и изготвяне на документи“ в рамките на ГД А „Персонал и администрация“, към която
         се числи езиковата служба, а следователно и испанският езиков отдел. По-специално от документа, озаглавен „Административната
         модернизация на [генералния секретариат на Съвета], доклад относно оптималната структура на ГД А [„Персонал и администрация,
         дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“], нова административна структура“, в редакцията му от 8 юли 2004 г., е видно,
         че началникът на отдел е „подчинен на ръководителите на [е]зиковата служба“ и той трябва „да носи отговорност за управлението
         на отдела и цялостната му дейност“. Според същия документ в рамките на всеки езиков отдел отговорност за качеството на всички
         документи носи отделен отговорник за тяхното качество.

      53      В този смисъл действително става ясно, че една от целите на реорганизацията в дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“
         в рамките на ГД А „Персонал и администрация“ е да се предостави управленска роля на началника на отдела, докато в рамките
         на отдела за качеството на всички документи, и по-специално за техния превод, носи отговорност отговорникът за качеството
         им.

      54      От този анализ на служебните задължения на началника на отдела е видно, че ОН не е надхвърлил правото си на преценка относно
         тълкуването на условието за познания в областта на техническите способи за превод, изисквани в обявлението за свободна длъжност.

      55      По-нататък следва да се провери дали г‑н G. отговаря на това условие.

      56      От документите, представени от Съвета по искане на Съда на публичната служба е видно, че на 7 април 2006 г. Съветът определя
         комисия за подбор, състояща се от шест души. Комисията за подбор решава да използва таблица за оценяване, от която да се ръководи
         при преценката си по време на събеседванията с кандидатите. Таблицата включва три раздела с максимален брой точки по всеки
         от тях, а именно 30 точки по раздел „Аспекти, свързани с личността“, 30 точки по раздел „Аспекти, свързани с длъжността“ и
         40 точки по раздел „Аспекти, свързани с мениджмънта и с работата в екип“. Комисията за подбор решава също, че единствено кандидатите,
         които получат най-малко 50 от общо 100 точки, могат да бъдат препоръчани за заемане на спорната длъжност.

      57      Комисията за подбор провежда събеседвания с четирима кандидати, сред които са жалбоподателят и г‑н G. След събеседванията
         за всеки от кандидатите е изготвена консолидирана редакция на таблицата за оценяване, която отразява становищата на всички
         членове на комисията за подбор. В нея се посочва и броят точки, присъдени на всеки кандидат по всеки от трите раздела в таблицата,
         както и полученият общ брой точки. От тези таблици за оценяване е видно, че г‑н G. получава общо 70 точки, които се разпределят
         по следния начин: 24 точки по раздел „Аспекти, свързани с личността“, 18 точки по раздел „Аспекти, свързани с длъжността“
         и 28 точки по раздел „Аспекти, свързани с мениджмънта и с работата в екип“.

      58      В раздела „Аспекти, свързани с длъжността“ от таблицата за оценяване на г‑н G. са посочени следните предимства: „Много добре
         познава начина на функциониране на [генералния секретариат на Съвета] (както от гледна точка на политическите, така и от гледна
         точка на административните въпроси) — Участвал е в изготвянето на предложението за реорганизация на [дирекция ІІІ „Превод
         и изготвяне на документи“ в рамките на ГД А „Персонал и администрация“] — Участвал е активно в [think-tank-а] относно оптималната
         структура на езиковата служба“. Като недостатък по този раздел е отбелязано следното: „не притежава нито практически опит,
         нито образование като езиков специалист“.

      59      От представените от Съвета документи, и по-специално от искането за промяна в разпределянето на длъжност и от автобиографията
         на г‑н G., също е видно, че той е участвал активно в реформата на дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“ в ГД А „Персонал
         и администрация“, към която се числят езиковите отдели, и че в продължение на няколко години той „[о]тговаря за проектите
         за [а]дминистративна модернизация, и по-специално за проектите във връзка с длъжностните характеристики, организационната
         схема (включително въвеждането в [генералния секретариат на Съвета] на понятието за [н]ачалник на отдел), финансовата организация,
         административната децентрализация, реформата на ГД А [„Персонал и администрация“, дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“]
         и добрите административни практики“.

      60      В писмената си защита Съветът посочва още, без възражения от страна на жалбоподателя, че след назначаването му през януари
         2002 г. в отдел „Административна модернизация, проследяване на одити и равни възможности“ в рамките на службата, натоварена
         с общи административни въпроси, г‑н G. е натоварен с проект № 11 относно плана за действие за административна модернизация
         (ПДАМ) във връзка с реформата в ГД А „Персонал и администрация“. Според Съвета „този проект се подразделя на [пет] подпроекта,
         които съответно се отнасят до [ц]ентралната координация, езиковите и секретарските служби, документалното и терминологично
         обезпечаване, подходящата организация на секретарските функции и на подпомагането в отделите, и до производствено-техническите
         служби“. Съветът добавя, че като ръководител на проекта г‑н G. е бил член на „Групата за размисъл на [дирекция ІІІ „Превод
         и изготвяне на документи“ в ГД А „Персонал и администрация“] относно плана за действие [за] административна модернизация на
         [генералния секретариат на Съвета]“, която група между 2002 г. и 2004 г. изготвя доклади на вниманието на ръководството на
         ГД А „Персонал и администрация“, дирекция ІІІ „Превод и изготвяне на документи“, както и на вниманието на генералния директор,
         натоварен с административната модернизация, относно документалното обезпечаване на писмения превод и на терминологията, относно
         мерките за осигуряване на качество, относно служебните задължения за писмен превод и редакция, относно обмена на основна информация,
         относно използването на компютър и подходящ софтуер от писмените преводачи.

      61      При тези обстоятелства и предвид тълкуването, възприето относно изискването за познания в областта на техническите способи
         за писмен превод, жалбоподателят няма основания да твърди, че ОН не е изпълнил изискванията в обявлението за свободна длъжност,
         като е приел, че г‑н G. отговаря на тях. Следва да се добави, че като се има предвид възприетото тълкуване на условието за
         познания в областта на техническите способи за превод, доводът на жалбоподателя, че в раздел „Аспекти, свързани с длъжността“
         от таблицата за оценяване на г‑н G. като недостатък е посочено, че той „не притежава нито практически опит, нито образование
         като езиков специалист“, не е релевантен, тъй като обявлението за свободна длъжност не поставя изискване за такъв опит или
         образование.

      62      Накрая, следва да се провери дали ОН не е извършил явна грешка в преценката, като е отхвърлил кандидатурата на жалбоподателя.

      63      В това отношение следва да се приеме за установено, че с решението, с което кандидатурата на жалбоподателя е отхвърлена, ОН
         го уведомява, че е избрал друга кандидатура, „която в по-пълна степен отговаря“ на нуждите на спорната длъжност.

      64      По време на съдебното заседание представителят на Съвета разяснява, че според ОН жалбоподателят отговаря на нуждите на спорната
         длъжност не така пълно, както г‑н G.

      65      Както вече бе посочено в точка 56 от настоящото решение, комисията за подбор решава, че единствено кандидатите, получили най-малко
         50 от общо 100 точки по таблицата за оценяване, биха могли да бъдат препоръчани за спорната длъжност. Освен това следва да
         се приеме за установено, че комисията за подбор не отхвърля никоя от кандидатурите, представени от четиримата поканени на
         събеседване кандидати, поради неспазването на някое от изискванията в обявлението за свободна длъжност, както и че споменатите
         събеседвания се провеждат преди комисията за подбор да извърши сравнително разглеждане на кандидатурите.

      66      Ето защо следва да се отбележи, че кандидатурата на жалбоподателя не е отхвърлена поради това, че той не отговаря на някое
         от изискванията за квалификация в обявлението за свободна длъжност, а в резултат от сравнителното разглеждане на заслугите
         на кандидатите. Обстоятелството, че определено длъжностно лице притежава очевидни и признати заслуги обаче не изключва в рамките
         на сравнително разглеждане на заслугите на кандидатите други длъжностни лица да притежават по-високи заслуги (Решение по дело
         Wunenburger/Комисия, посочено по-горе, точка 74; Решение на Съда на публичната служба от 22 октомври 2008 г. по дело Tzirani/Комисия,
         F‑46/07, все още непубликувано в Сборника, точка 119).

      67      Следователно за целите на настоящия спор е от значение да се разгледа дали ОН е допуснал явна грешка в преценката при сравняване
         на заслугите на г‑н G. и на жалбоподателя.

      68      В това отношение следва да се отбележи, че доводите на жалбоподателя преимуществено се основават на предпоставката, че неговото
         тълкуване на условието за познания в областта на техническите способи за писмен превод бъде прието. Тъй като обаче това тълкуване
         трябва да се отхвърли, както е посочено в точки 49—54 от настоящото решение, жалбоподателят няма основание да твърди, че ОН
         е допуснал явна грешка в преценката.

      69      Действително, първо, следва да се приеме за установено, че комисията за подбор присъжда съвсем различни оценки на г‑н G. и
         на жалбоподателя. Както вече бе посочено в точка 57 от настоящото решение, г‑н G. получава общо 70 точки, които се разпределят
         по следния начин: 24 точки по раздел „Аспекти, свързани с личността“, 18 точки по раздел „Аспекти, свързани с длъжността“
         и 28 точки по раздел „Аспекти, свързани с мениджмънта и с работата в екип“. От своя страна жалбоподателят получава общо само
         42 точки, от които 10 по раздел „Аспекти, свързани с личността“, 20 по раздел „Аспекти, свързани с длъжността“ и 12 по раздел
         „Аспекти, свързани с мениджмънта и с работата в екип“.

      70      Второ, следва да се приеме за установено, че предвид тълкуването, което трябва да се приложи във връзка с изискването в обявлението
         за свободна длъжност за познания в областта на техническите способи за писмен превод, доводите на жалбоподателя не оспорват
         структурата на таблицата за оценяване, използвана от комисията за подбор, по-специално по отношение на тежестта, която се
         придава на условието относно управленските умения в обявлението за свободна длъжност.

      71      Трето, жалбоподателят не установява, че би отговарял в по-пълна степен отколкото г‑н G. на условията в обявлението за свободна
         длъжност, както те трябва да се разбират, и по-специално на условието за познания в областта на техническите способи за писмен
         превод.

      72      Оттук следва, че ОН не допуска явна грешка в преценката, като приема, че кандидатурата на г‑н G. съответства в по-голяма степен
         на изискванията на спорната длъжност, отколкото кандидатурата на жалбоподателя.

      73      Този извод не може да бъде отречен поради оплакването, че в хода на работата си в нарушение на член 45 от Правилника комисията
         за подбор не взема предвид трите последни атестационни доклада. Най-напред в писмената си защита Съветът твърди, че трите
         последни атестационни доклада са взети предвид. Действително в становището, упоменато в точка 19 от настоящото решение, жалбоподателят
         установява, че документите, представени от Съвета на Съда на публичната служба, не упоменават разглеждането на тези доклади.
         Няма основание обаче да се направи извод само въз основа на липсата на позоваване на посочените атестационни доклади в таблиците
         за оценяване на кандидатите, че комисията за подбор не е разгледала тези доклади (вж. в този смисъл Решение на Съда на публичната
         служба от 25 септември 2008 г. по дело Strack/Комисия, F‑44/05, все още непубликувано в Сборника, точка 165). Освен това следва
         да се отбележи, че макар в атестационните доклади на жалбоподателя да се упоменават управленските и организационните му способности,
         той не доказва, че те установяват извършването на явна грешка в преценката от страна на ОН поради това, че според последния
         кандидатурата на г‑н G. в по-пълна степен от тази на жалбоподателя отговаря на нуждите на спорната длъжност. В това отношение
         всъщност трябва да се има предвид значителното разминаване, отбелязано от комисията за подбор, при сравнителното разглеждане
         на заслугите на жалбоподателя и на г‑н G.

      74      Накрая, дори да се предположи, че комисията за подбор е допуснала нередност, тъй като е изложила съображенията си относно
         познанията по английски език на жалбоподателя, това не установява в достатъчна степен, че ОН е допуснал явна грешка в преценката.
         Всъщност в това отношение следва да се вземе предвид и значителното разминаване, отбелязано от комисията за подбор при сравнителното
         разглеждане на заслугите на жалбоподателя и на г‑н G. Освен това следва да се приеме за установено, че в автобиографията си
         жалбоподателят упоменава не само познанията си по френски, а и по английски език, които окачествява като отлични. Що се отнася
         освен това до нивото на познанията по френски език на жалбоподателя, следва да се отбележи, че не се установява наличие на
         явна грешка в преценката и от обстоятелството, че комисията за подбор не ги упоменава в таблицата за оценяване нито като предимство,
         нито като недостатък.

      75      Предвид всичко изложено по-горе е видно, че правните основания, изведени от явна грешка в преценката, от нарушение на обявлението
         за свободна длъжност и от нарушение на член 45 от Правилника, трябва да се отхвърлят, без да е необходимо произнасяне по възражението
         за недопустимост, повдигнато от Съвета относно правното основание, изведено от нарушението на член 45 от Правилника. Това
         налага жалбата да се отхвърли в нейната цялост.

       По съдебните разноски
      76      По силата на член 122 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба разпоредбите на дял II, глава осма от посочения
         правилник относно съдебните разноски и разходите, свързани с производството, се прилагат само по отношение на делата, образувани
         пред Съда на публичната служба, считано от влизане в сила на този процедурен правилник, а именно от 1 ноември 2007 г. Съответните
         разпоредби на Процедурния правилник на Първоинстанционния съд на Европейските общности продължават да се прилагат по аналогия
         към висящите пред Съда на публичната служба дела преди тази дата.

      77      Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд загубилата делото страна се осъжда да заплати
         съдебните разноски, ако е направено такова искане. По силата на член 88 от същия правилник обаче в спорове между Общностите
         и техни служители институциите понасят направените от тях разходи. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, следва всяка
         от страните да понесе направените от нея съдебни разноски.

      По изложените съображения
      СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (трети състав)
      реши:
      1)      Отхвърля жалбата.
      2)      Всяка от страните понася направените от нея съдебни разноски.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 6 май 2009 година.

               Секретар

                      Председател

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Текстът на настоящия съдебен акт, както и на цитираните в него актове на юрисдикциите на Европейския съюз, e достъпен на уебсайта
            на Съда: www.curia.europa.eu

      * Език на производството: френски.


Решение на Съда от 5 май 1981 г. # Комисия на Европейските общности срещу Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия. # Дело 804/79.


title: Решение на Съда (първи състав) от 14 януари 2010 г.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV срещу Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Искане за преюдициално заключение: Bundesgerichtshof - Германия.#Директива 2005/29/ЕО - Нелоялни търговски практики - Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговски практики, които поставят участието на потребителите в игра с награди в зависимост от придобиването на стока или получаването на услуга.#Дело C-304/08.

text:
      Дело C-304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      срещу
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof)
      „Директива 2005/29/ЕО — Нелоялни търговски практики — Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговски практики, които поставят участието на потребителите
         в игра с награди в зависимост от придобиването на стока или получаването на услуга“

      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Нелоялни търговски практики на предприятията спрямо потребителите — Директива 2005/29
      (Директива 2005/29 на Европейския парламент и на Съвета)
      Директива 2005/29 относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар трябва да се
         тълкува в смисъл, че тя не допуска национална правна уредба, която предвижда принципна забрана, без да отчита конкретните
         обстоятелства на случая, на търговските практики, които поставят участието на потребителите в конкурс с награди или в игра
         с награди в зависимост от придобиването на стока или от получаването на услуга.

      Всъщност Директива 2005/29 въвежда в приложение I изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5,
         параграф 5 от тази директива се считат за нелоялни „при всякакви обстоятелства“. Следователно, както изрично уточнява съображение 17
         от посочената директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка
         на всеки конкретен случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от Директива 2005/29. В този смисъл национална правна уредба,
         която въвежда принципна забрана на практиките, които поставят участието на потребителите в игра или в конкурс в зависимост
         от закупуването на стоки или получаването на услуги, не отговаря на изискванията, поставени от посочената директива.

      Накрая, посочената правна уредба е в противоречие със съдържанието на член 4 от Директива 2005/29, който изрично забранява
         на държавите членки да запазват или да приемат по-ограничителни национални мерки, дори когато такива мерки са насочени към
         осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите.

      (вж. точки 45, 47, 50 и 54 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      14 януари 2010 година(*)

      „Директива 2005/29/ЕО — Нелоялни търговски практики — Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговски практики, които поставят участието на потребителите
         в игра с награди в зависимост от придобиването на стока или получаването на услуга“

      По дело C‑304/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Bundesgerichtshof (Германия) с акт от 5 юни 2008 г.,
         постъпил в Съда на 9 юли 2008 г., в рамките на производство по дело

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      срещу
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н A. Tizzano (докладчик), председател на състав, изпълняващ длъжността председател на първи състав, г‑н E.
         Levits, г‑н A. Borg Barthet, г‑н M. Ilešič и г‑н J.‑J. Kasel, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 11 юни 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV, от адв. C. von Gierke, Rechtsanwältin,
      –        за Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, от адв. D. Mäder и адв. C. Hunecke, Rechtsanwälte,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑жа J. Kemper, в качеството на представители,
      –        за белгийското правителство, от г‑н T. Materne, в качеството на представител,
      –        за чешкото правителство, от г‑н M. Smolek, в качеството на представител,
      –        за испанското правителство, от г‑н F. Díez Moreno, в качеството на представител,
      –        за италианското правителство, от г‑жа G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от г‑н F. Arena, avvocato dello
         Stato,

      –        за австрийското правителство, от г‑жа A. Hable, в качеството на представител,
      –        за полското правителство, от г‑н M. Dowgielewicz, както и от г‑жа K. Zawisza и г‑жа M. Laszuk, в качеството на представители,
      –        за португалското правителство, от г‑н L. Inez Fernandes и г‑н P. Mateus Calado, както и от г‑жа A. Barros, в качеството на
         представители,

      –        за финландското правителство, от г‑жа A. Guimaraes-Purokoski, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н F. Erlbacher и г‑н W. Wils, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 септември 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 2 от Директива 2005/29/EО на Европейския парламент и
         на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар
         и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета,
         и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялните търговски практики“) (ОВ L 149,
         стp. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (германско сдружение за
         борба срещу нелоялната конкуренция, наричано по-нататък „Wettbewerbszentrale“) и Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, германско
         предприятие за продажба на дребно (наричано по-нататък „Plus“) по повод на търговска практика, реализирана от последното и
         считана от Wettbewerbszentrale за нелоялна.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Съображения 6, 7 и 17 от Директива 2005/29 гласят следното:

      „(6)      […] настоящата директива сближава законодателствата на държавите членки относно нелоялните търговски практики, включително
         нелоялната реклама, които пряко нарушават икономическите интереси на потребителите и в тази връзка непряко нарушават и икономическите
         интереси на конкурентите действащи законосъобразно. Следвайки принципа на пропорционалността, тази директива защитава потребителите
         от последиците на такива нелоялни търговски практики, които са съществени, но отчита, че в някои случаи въздействието върху
         потребителите може да бъде и незначително. Тази директива не засяга и не обхваща националните законодателства за нелоялни
         търговски практики, които увреждат само икономическите интереси на конкурентите, или които са свързани със сделките между
         търговци; отчитайки напълно принципа на субсидиарност, държавите членки ще продължат да регулират такива практики по свое
         усмотрение, в съответствие с правото на Общността. […]

      (7)      Тази директива урежда търговски практики, пряко свързани с въздействието върху вземане на решения от потребителя отнасящи
         се до продукти. Тя не се отнася до търговски практики, осъществявани преди всичко за други цели, включително например, информация
         за инвеститори под формата на годишни доклади и корпоративна рекламна литература. Тя не урежда нормативни изисквания, свързани
         с добрите нрави, които варират значително в държавите членки. Търговски практики, като например склоняване към търговия на
         улицата, може да са нежелани в държавите членки поради културни съображения. Държавите членки съответно трябва да са оправомощени
         да продължат да налагат забрана на търговски практики на тяхната територия, в съответствие със законодателството на Общността,
         поради причини, свързани с добрите нрави, дори и когато такива практики не ограничават потребителската свобода на избор. Трябва
         да се отчита в пълна степен [индивидуалният контекст], свързан с прилагането на тази директива, особено общите клаузи от нея.

      […]
      (17)      Желателно е тези търговски практики, които са нелоялни във всички случаи, да бъдат определени, за да се осигури по-висока
         правна сигурност. Приложение I съдържа пълния списък на всички такива практики. Това са единствените търговски практики, които
         може да считат за нелоялни, без оценка на [всеки конкретен случай] съгласно разпоредбите на членове 5 до 9. Списъкът може
         да бъде променян само чрез изменение на директивата.“

      4        Член 2 от Директива 2005/29 предвижда:

      „За целите на настоящата директива:
      […]
      г)      „търговски практики от търговците към потребителите“ (наричани по-долу за краткост „търговски практики“) са всяко действие,
         бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и]
         с [рекламиране], продажба или доставка на стока [на] потребители;

      […]“
      5        Член 3, параграф 1 от тази директива гласи:

      „Настоящата директива се прилага по отношение на нелоялни търговски практики от страна на търговците към потребителите, съгласно
         разпоредбата на член 5, преди, по време на и след търговска сделка във връзка със стока.“

      6        Съгласно член 4 от посочената директива:

      „Държавите членки няма да ограничават нито свободата за предоставяне на услуги, нито свободното движение на стоки по причини,
         попадащи в областта на сближаването постигнато с настоящата директива.“

      7        Член 5 от Директива 2005/29, озаглавен „Забрана за нелоялни търговски практики“, предвижда следното:

      „1.      Забраняват се нелоялните търговски практики.
      2.      Една търговска практика е нелоялна, ако:
      a)      противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа,
      и
      б)      съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта на средния потребител,
         до когото достига или за когото е предназначена стоката, или на средния представител на група, когато една търговска практика
         е ориентирана към група потребители.

      3.      Търговски практики, които е възможно да изопачат съществено икономическото поведение само на ясно установима група потребители,
         които са особено уязвими към практиката или към основния продукт поради своята физическа или умствена недоразвитост, възраст
         или лекомислие по начин предвидим за търговеца, се оценяват от гледна точка на средния представител на тази група. Това не
         засяга обичайната и законосъобразна рекламна практика на преувеличени изявления или изявления, които не трябва да се приемат
         буквално.

      4.      По-специално търговските практики са нелоялни, когато:
      a)      са заблуждаващи по смисъла на членове 6 и 7,
      или
      б)      са агресивни по смисъла на членове 8 и 9.
      5.      Приложение I съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Същият списък
         се прилага във всички държави членки и може да бъде променян само чрез изменение на настоящата директива.“

      8        Накрая, съгласно член 19 от Директива 2005/29:

      „Държавите членки приемат и публикуват законовите, подзаконовите и административни разпоредби, необходими за привеждане в
         съответствие с настоящата директива в срок до 12 юни 2007 г. […]

      Държавите членки прилагат тези мерки от 12 декември 2007 г. […]“
       Национална правна уредба
      9        Законът за преследване на нелоялната конкуренция (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, стp. 1414, наричан
         по-нататък „UWG“) има за цел съгласно член 1 да осигурява защита срещу нелоялната конкуренция на конкурентите, потребителите
         и другите участници на пазара. Същевременно той защитава общия интерес от ненарушаване на конкуренцията.

      10      Член 3 от UWG гласи следното:

      „Незаконни са актовете на нелоялна конкуренция, които могат съществено да възпрепятстват конкуренцията в ущърб на конкурентите,
         потребителите или другите участници на пазара.“

      11      Член 4 от UWG гласи:

      „За актове на нелоялна конкуренция по смисъла на член 3 вина по-конкретно носи всяко лице,
      […]
      6.      което поставя участието на потребителите в конкурс с награди или в игра с награди в зависимост от придобиването на стока или
         получаването на услуга, освен ако конкурсът или играта са неразривно свързани с посочената стока или услуга;

      […]“
       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      12      От акта за преюдициално запитване е видно, че от 16 септември до 13 ноември 2004 г. Plus започва рекламната кампания „Ihre
         Millionenchance“ („Вашият шанс да станете милионери“), в хода на която, за да събират точки, към потребителите се отправя
         покана да закупуват продуктите, продавани в неговите магазини. Събирането на 20 точки дава възможност за безплатно участие
         в тиража, организиран на 6 ноември 2004 г. или на 27 ноември 2004 г. от Deutscher Lottoblock (национално сдружение на 16 дружества
         за лотарийни игри).

      13      Тъй като приема тази практика за нелоялна по смисъла на член 3 във връзка с член 4, точка 6 от UWG, доколкото според нея участието
         на потребителите в игра с награди се поставя в зависимост от придобиването на стоки, Wettbewerbszentrale иска от Landgericht
         Duisburg да разпореди на Plus преустановяването на посочената практика.

      14      След като е осъдено в първо- и второинстанционното производство, Plus подава ревизионна жалба пред Bundesgerichtshof.

      15      В своя акт за преюдициално запитване посочената юрисдикция изразява съмнения относно съвместимостта на споменатите национални
         разпоредби с Директива 2005/29, доколкото те предвиждат обща забрана на конкурсите с награди и на игрите с награди, свързани
         със задължение за покупка. Тази практика обаче не е сред изброените в приложение I към директивата, които единствени могат
         да бъдат забранени при всички обстоятелства, независимо от конкретната заплаха за интересите на потребителите. Освен това
         според запитващата юрисдикция не е изключено по този начин UWG да признава на потребителите по-широка защита от тази, която
         е искал да предостави общностният законодател, независимо че с посочената директива се извършвало пълно хармонизиране в тази
         област.

      16      В своя акт за преюдициално запитване Bundesgerichtshof излага също някои бележки във връзка с допустимостта на преюдициалното
         запитване.

      17      В това отношение той уточнява, че макар Директива 2005/29 все още да не е транспонирана в германското право и макар освен
         това да не се предвижда никакво изменение или отмяна на разглежданите в главното производство разпоредби на UWG в този смисъл,
         съгласно съдебната практика, произтичаща от Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adelener и др. (C‑212/04, Recueil, стp. I‑6057),
         той все пак е длъжен да тълкува вътрешното право в съответствие с Директива 2005/29, считано от 12 декември 2007 г., а именно
         датата, на която най-късно съгласно член 19 от тази директива трябва да бъде гарантирано прилагането на националните разпоредби
         за транспониране.

      18      Освен това макар и да е вярно, че критикуваната реклама предхожда по време дори датата на влизане в сила на Директива 2005/29,
         а именно 12 юни 2005 г., запитващата юрисдикция обяснява, че предвид факта, че искането за преустановяване, отправено от Wettbewerbszentrale,
         се отнася до бъдещи нарушения, ревизионната жалба може да бъде уважена само ако преустановяването може да бъде поискано и
         съгласно действащото към момента на произнасяне на решението ѝ право.

      19      При тези условия Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „Трябва ли член 5, параграф 2 от Директива 2005/29 […] да се тълкува в смисъл, че той не допуска национална правна уредба,
         според която търговска практика, при която участието на потребителите в конкурс с награди или в игра с награди зависи от придобиването
         на стока или получаването на услуга, е по принцип незаконна, без оглед на това дали конкретната рекламна мярка засяга интересите
         на потребителите?“

       По преюдициалния въпрос
      20      Със своя въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл,
         че не допуска национална правна уредба като тази по UWG, която без да отчита конкретните обстоятелства по случая, предвижда
         принципна забрана на търговски практики, при които участието на потребителите в конкурс или в игра с награди зависи от придобиването
         на стока или получаването на услуга.

       По допустимостта
      21      Испанското правителство оспорва допустимостта на преюдициалното запитване с довода, че Директива 2005/29 не е приложима в
         случай като този по главното производство.

      22      Според това правителство, като се има предвид, че спорът е между две германски предприятия, случаят по главното производство
         се характеризира с факта, че всички негови елементи попадат в границите само на една държава членка, поради което разпоредбите
         на Директива 2005/29 не се прилагат за спора по главното производство (вж. Решение от 21 октомври 1999 г. по дело Jägerskiöld,
         C-97/98, Recueil, стp. I‑7319, точка 45). При условията на евентуалност испанското правителство изтъква по същество, че Директива
         2005/29 не е приложима по главното производство, доколкото фактите, които са дали основание за образуването му, са настъпили
         не само преди изтичането на срока за транспониране, а дори и преди приемането на тази директива. Следователно Съдът не можел
         да преценява съвместимостта на германския закон с Директива 2005/29. Накрая това правителство подчертава, че при всички положения
         директивата няма за цел да уреди конкурсите или лотарийните игри, свързани с пускането в продажба на стоки или услуги, предназначени
         за потребителите, тъй като тази материя изрично е включена в предложение за Регламент COM (2001) 546 окончателен относно рекламните
         дейности с цел продажба, което впоследствие е оттеглено от Комисията на Европейските общности през 2006 г.

      23      Тези доводи обаче не могат да се приемат.

      24      В това отношение в самото начало следва да се напомни, че по силата на постоянна съдебна практика в рамките на сътрудничеството
         между Съда и националните юрисдикции, предвидено в член 234 ЕО, само националните юрисдикции, които са сезирани със спора
         и трябва да поемат отговорността за последващото му съдебно решаване, следва да преценят предвид особеностите на всяко дело
         както необходимостта от преюдициално заключение, за да могат да постановят решението си, така и релевантността на въпросите,
         които поставят на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на общностното право, Съдът
         по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-конкретно Решение от 13 март 2001 г. по дело PreussenElektra, C‑379/98, Recueil,
         стp. I‑2099, точка 38, Решение от 22 май 2003 г. по дело Korhonen и др., C‑18/01, Recueil, стp. I‑5321, точка 19, както и
         Решение от 19 април 2007 г. по дело Asemfo, C‑295/05, Сборник, стp. I‑2999, точка 30).

      25      От това следва, че презумпцията за релевантност на поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси може да се
         обори само в изключителни случаи, и по-специално когато е ясно, че исканото тълкуване на указаните във въпросите разпоредби
         от общностното право няма никаква връзка с обективната действителност или с предмета на спора по главното производство (вж.
         по-конкретно Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman, C‑415/93, Recueil, стp. I‑4921, точка 61, както и Решение от 1 април
         2008 г. по дело Gouvernement de la Communauté française и Gouvernement wallon, C‑212/06, Сборник, стp. I‑1683, точка 29).

      26      Настоящият случай обаче не изглежда такъв.

      27      По отношение преди всичко на позоваването на испанското правителство на Решение по дело Jägerskiöld, посочено по-горе, с цел
         да се изтъкне липсата на общностно измерение на делото, което е в основата на настоящото преюдициално запитване, достатъчно
         е да се констатира, че това съдебно решение се е отнасяло до тълкуването на разпоредбите от Договора за ЕО, свързани със свободното
         предоставяне на услуги, които, както Съдът изрично припомня в точка 42 от това решение, са неприложими за дейностите, всички
         елементи на които попадат в границите само на една държава членка.

      28      От друга страна, за разлика от разпоредбите на Договора, разглеждани по делото, по което е постановено Решение Jägerskiöld,
         посочено по-горе, по главното производство прилагането на Директива 2005/29 не се поставя в зависимост от съществуването на
         международен елемент. По силата на член 3, параграф 1 от нея тя всъщност се прилага за всякакви нелоялни търговски практики,
         реализирани от търговците спрямо потребителите.

      29      По отношение по-нататък на довода, според който Директива 2005/29 не се прилага към спора по главното производство на основание,
         че фактите, довели до възникването му, са настъпили преди приемането на тази директива, от една страна, следва да се отбележи,
         че според практиката на Съда от датата, на която дадена директива влиза в сила, юрисдикциите на държавите членки следва да
         се въздържат, доколкото е възможно, от тълкуване на вътрешното право по начин, с който би се рискувало след изтичането на
         срока за транспониране да се застраши сериозно осъществяването на целта, преследвана от тази директива (вж. по-конкретно Решение
         от 23 април 2009 г. по дело VTB-VAB и Galatea, C‑261/07 и C‑299/07, Сборник, стр. I-2949, точка 39 и цитираната съдебна практика).

      30      В настоящия случай такова задължение за въздържане е било приложимо поне към момента на постановяване на акта за преюдициално
         запитване, а именно 5 юни 2008 г., когато не само Директива 2005/29 вече е влязла в сила, но и срокът за транспонирането ѝ,
         определен за 12 декември 2007 г., е изтекъл.

      31      От друга страна, във всеки случай от акта за преюдициално запитване изрично следва, че подадената от Plus ревизионна жалба
         ще бъде уважена само ако разглежданото искане за преустановяване може да бъде отправено въз основа на приложимото право в
         момента, когато в резултат на произнасянето на настоящото съдебно решение ще бъде постановено решението относно спора по главното
         производство, доколкото посоченото искане се отнася и до бъдещи нарушения.

      32      При тези условия, както посочва генералният адвокат в точки 49—57 от своето заключение, тълкуването на Директива 2005/29,
         поискано от запитващата юрисдикция, трябва да се счита като полезно за нея, доколкото може да ѝ позволи да се произнесе по
         делото, с което е сезирана.

      33      Накрая, по отношение на довода, според който разглежданите по главното производство рекламни практики с цел продажба не били
         предвидени от Директива 2005/29, поради това че са били изрично предвидени в предложение за регламент на Комисията, следва
         да се констатира, че само по себе си това обстоятелство не позволява да се изключи, по-специално предвид факта, че посоченото
         предложение е било оттеглено през 2006 г. и следователно не е довело до приемането на регламент, че при настоящото положение
         на общностното право такива практики могат да представляват нелоялни търговски практики по смисъла на тази директива и да
         попадат в нейното приложно поле.

      34      При тези условия преюдициалното запитване следва да се приеме за допустимо.

       По същество
      35      За да се отговори на поставения въпрос, преди всичко следва да се определи дали практиките, които са предмет на разглежданата
         по главното производство забрана, обвързващи закупуването на стоки или получаването на услуги с участието на потребителите
         в игра или конкурс, представляват търговски практики по смисъла на член 2, буква г) от Директива 2005/29 и дали поради това
         се уреждат от нейните разпоредби.

      36      В това отношение следва да се отбележи, че член 2, буква г) от Директива 2005/29 съдържа изключително обширна дефиниция на
         понятието търговска практика, определяйки го като „всяко действие, бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения,
         включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и] с [рекламиране], продажба или доставка на стока
         [на] потребители“.

      37      Следва обаче да се заключи, че рекламните кампании като тази по главното производство, които поставят безплатното участие
         на потребителя в лотарийна игра в зависимост от закупуването на определено количество стоки или получаването на услуги, ясно
         се вписват в рамките на търговската стратегия на даден стопански субект и са пряко насочени към рекламата с цел продажби и
         извършването на продажби от негова страна. Следователно те наистина представляват търговски практики по смисъла на член 2,
         буква г) от Директива 2005/29 и вследствие на това попадат в нейното приложно поле (вж. по аналогия във връзка със съединените
         оферти Решение по дело VTB-VAB и Galatea, посочено по-горе, точка 50).

      38      Това заключение не би могло да се оспори с доводите, изтъкнати от чешкото и австрийското правителство, според които за разлика
         от разпоредбите на Директива 2005/29 разпоредбите на UWG, разглеждани по главното производство, имат за основна цел не защитата
         на потребителите, а тази на конкурентите срещу нелоялните търговски практики, реализирани от някои стопански субекти, поради
         което тези разпоредби не попадат в приложното поле на директивата.

      39      Всъщност, както се подчертава в точка 36 от настоящото решение, Директива 2005/29 се различава със своя особено широк материален
         обхват, който обхваща всички търговски практики, които имат пряка връзка с рекламата с цел продажба, с продажбата или доставянето
         на стока на потребителите. Както следва от съображение 6 на тази директива, от приложното ѝ поле се изключват единствено националните
         законодателства за нелоялни търговски практики, които увреждат „само“ икономическите интереси на конкурентите, или които са
         свързани със сделките между търговци.

      40      Както обаче посочва генералният адвокат в точки 65 и 66 от своето заключение, най-вероятно такъв не е случаят с националните
         разпоредби, разглеждани по главното производство, тъй като членове 1, 3 и 4 от UWG са насочени изрично към защитата на потребителите,
         а не само на конкурентите и на другите участници на пазара.

      41      След това уточнение на следващо място трябва да се напомни, че Директива 2005/29 извършва пълно хармонизиране на общностно
         равнище на правилата относно нелоялните търговски практики на предприятията спрямо потребителите. Поради това, както предвижда
         изрично член 4 от нея, държавите членки не могат да приемат по-ограничителни мерки от определените от Директивата дори с цел
         да осигурят по-висока степен на защита на потребителите (Решение по дело VTB-VAB и Galatea, посочено по-горе, точка 52).

      42      По-нататък, следва също да се отбележи, че член 5 от Директива 2005/29 предвижда забрана на нелоялните търговски практики
         и излага критериите, позволяващи да се определи такъв нелоялен характер.

      43      Така съгласно параграф 2 от този член една търговска практика е нелоялна, ако противоречи на изискванията за дължимата професионална
         грижа и съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение на средния потребител по отношение
         на продукта.

      44      От своя страна, член 5, параграф 4 от Директивата определя две ясни категории нелоялни търговски практики, а именно „заблуждаващите
         практики“ и „агресивните практики“, които отговарят на критериите, уточнени в членове 6 и 7, както и съответно в членове 8
         и 9 от Директива 2005/29. По силата на тези разпоредби такива практики са забранени, ако — като се отчитат техните характеристики
         и фактически контекст — те подтикват или е възможно да подтикнат средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен
         случай не би взел.

      45      Накрая, Директива 2005/29 въвежда в приложение I изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5,
         параграф 5 от нея се считат за нелоялни „при всякакви обстоятелства“. Следователно, както изрично уточнява съображение 17
         от посочената директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка
         на всеки конкретен случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от Директива 2005/29.

      46      Ето защо поставеният от запитващата юрисдикция въпрос следва да се разглежда в светлината на съдържанието и общата структура
         на разпоредбите на Директива 2005/29, припомнени в точките по-горе.

      47      В това отношение следва да се заключи, че като въвежда принципна забрана на практиките, които поставят участието на потребителите
         в игра или в конкурс в зависимост от закупуването на стоки или получаването на услуги, националната правна уредба като разглежданата
         в главното производство не отговаря на изискванията, поставени от Директива 2005/29.

      48      Всъщност, от една страна, член 4, точка 6 от UWG забранява всяка търговска операция, обвързваща закупуването на стоки или
         получаването на услуги с участието на потребителите в игра с награди или в конкурс с награди, единствено с изключение на отнасящите
         се до игра или конкурс, неразривно свързани с разглежданата стока или услуга. С други думи този вид практики се забранява
         общо, без да е необходимо да се определя с оглед на фактическия контекст на всеки отделен случай дали съответната търговска
         операция е „нелоялна“ по своя характер в светлината на критериите, изложени в членове 5—9 от Директива 2005/29.

      49      Безспорно е обаче, че такива практики, които свързват придобиването на стоки или получаването на услуги с участието на потребителите
         в игра или конкурс, не са предвидени в приложение I към посочената директива, което, както се припомня в точка 45 от настоящото
         решение, изброява изчерпателно единствените практики, които могат да бъдат забранени, без да стават обект на оценка във всеки
         конкретен случай.

      50      От друга страна, правна уредба от типа на разглежданата в главното производство е в противоречие със съдържанието на член 4
         от Директива 2005/29, който изрично забранява на държавите членки да запазват или да приемат по-ограничителни национални мерки,
         дори когато такива мерки са насочени към осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите.

      51      При тези условия следва да се заключи, че Директива 2005/29 не допуска забрана на търговските оферти, които обвързват закупуването
         на стоки или получаването на услуги с участието на потребителите в игра или в конкурс, както е предвидено в националната правна
         уредба, разглеждана по главното производство.

      52      Това заключение не може да са оспори от факта, че член 4, точка 6 от UWG предвижда изключение в полза на практики, които се
         отнасят до игра или конкурс, неразривно свързани с разглежданата стока или услуга.

      53      Всъщност макар тези изключения да са в състояние да ограничат обхвата на забраната, предвидена в посочената разпоредба, не
         по-малко вярно е, че поради своето ограничено и предварително определено естество те не биха могли да заместят анализа — който
         непременно трябва да се извършва с оглед на фактическия контекст на всеки конкретен случай — на „нелоялния“ характер на дадена
         търговска практика, в светлината на прогласените в членове 5—9 от Директива 2005/29 критерии, когато, както в главното производство,
         става въпрос за практика, която не е посочена в приложение I към Директивата (вж. Решение по дело VTB-VAB и Galatea, посочено
         по-горе, точки 64 и 65).

      54      С оглед на изложените по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че Директива 2005/29 трябва да се тълкува
         в смисъл, че тя не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която предвижда принципна
         забрана, без да отчита конкретните обстоятелства на случая, на търговските практики, които поставят участието на потребителите
         в конкурс с награди или в игра с награди в зависимост от придобиването на стока или от получаването на услуга.

       По съдебните разноски
      55      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      Директива 2005/29/EО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна
            на търговци към потребители на вътрешния пазар и за изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/ЕО, 98/27/ЕО
            и 2002/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (ЕО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива
            за нелоялните търговски практики“) трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национална правна уредба като разглежданата
            в главното производство, която предвижда принципна забрана, без да отчита конкретните обстоятелства на случая, на търговските
            практики, които поставят участието на потребителите в конкурс с награди или в игра с награди в зависимост от придобиването
            на стока или от получаването на услуга.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 4 юни 2009 г. # Vahan Adjemian и други (F-134/07) и Colette Renier (F-8/08) срещу Комисия на Европейските общности. # Публична служба - Директива 1999/70. # дела F-134/07 и F-8/08.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (втори състав)
      4 юни 2009 година
      Дела F‑134/07 и F‑8/08
      Vahan Adjemian и др.
      срещу
      Комисия на Европейските общности
      „Публична служба — Договорно наети служители — Срок на договора — Член 88 от УРДС — Решение на Комисията от 28 април 2004 година относно максималната продължителност на наемане на временен персонал в службите
         на Комисията — Директива 1999/70 — Приложимост за институциите“

      Предмет: Жалби, подадени на основание членове 236 ЕО и 152 АЕ, с които, по дело F‑134/07, г‑н Adjemian заедно с други 180 договорно
         наети служители на Комисията искат: да се обявят за незаконосъобразни решенията на Комисията, включително Решение от 28 април
         2004 година относно максималната продължителност на наемане на временен персонал в службите на Комисията, и доколкото е необходимо,
         да се обяви за незаконосъобразен член 88 от Условията за работа на другите служители на Европейските общности, доколкото с
         него се ограничава срокът на договорите на договорно наетите служители; да се отменят решенията на Комисията от 22 август,
         5 септември, 30 октомври и 28 ноември 2007 г., с които по същество се отказва сключване или продължаване на договорите на
         жалбоподателите за неопределено време; да се отменят, доколкото е необходимо, решенията на Комисията за определяне на съответните
         условия за наемане на жалбоподателите в частта им, с която договорите са сключени или продължени за определен срок; по дело
         F‑8/08, г‑жа Renier иска да се отмени Решение на Комисията от 11 април 2007 г., с което срокът на договора ѝ като договорно
         нает служител е ограничен до периода от 16 април 2007 г. до 15 декември 2008 г.

      Решение:      Съединява дело F‑134/07, Adjemian и др./Комисия, и дело F‑8/08, Renier/Комисия, за целите на постановяването на съдебното
         решение. Отхвърля жалбите. Г‑н Adjemian, г‑жа Adorno, г‑жа Baranzini и останалите 178 жалбоподатели, чиито имена са посочени
         в приложения I, II и III към настоящото решение, понасят всички съдебни разноски по дело F‑134/07, а именно направените от
         тях разноски и тези на Комисията. Г‑жа Renier понася всички съдебни разноски по дело F‑8/08, а именно направените от нея разноски
         и тези на Комисията. Съветът на Европейския съюз, който встъпва по двете дела в подкрепа на исканията на Комисията, понася
         направените от него съдебни разноски.

      Резюме
      1.      Производство — Жалба — Изисквания за форма — Определяне на предмета на спора — Кратко изложение на изтъкнатите правни основания
      (член 21, първа алинея от Статута на Съда, както и член 7, параграф 3 от приложение І към Статута на Съда; член 35, параграф 1,
            буква д) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба)
      2.      Актовe на институциите — Директиви — Пряко налагане на задължения на институциите на Общността в отношенията им с техния персонал —
            Изключване — Възможност за позоваване
      (членове 10 ЕО и 249 ЕО)
      3.      Социална политика — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES),
            Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Директива
            1999/70 — Стабилна заетост
      (член 30 от Хартата на основните права; Директива 1999/70 на Съвета)
      4.      Длъжностни лица — Условия за работа на другите служители — Договорно нает служител със спомагателни функции
      (член 88 от Условията за работа на другите служители)
      5.      Актовe на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват — Създаване на нова категория договорно наети служители
      (член 253 EО; членове 3а и 3б от Условията за работа на другите служители; Регламент № 723/2004 на Съвета)
      1.      Съгласно член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник на Съда на публичната служба жалбата трябва да съдържа изложение
         на основанията и посочените фактически и правни доводи. Това изложение трябва да бъде достатъчно ясно и точно, за да позволи
         на ответника да подготви защитата си, а на Съда на публичната служба — да се произнесе по жалбата, ако е необходимо, без да
         разполага с други данни. С оглед гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да е допустима жалбата,
         е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които тя се основава, да следват по логичен и разбираем начин
         от текста на самата жалба. Това се потвърждава допълнително от обстоятелството, че съгласно член 7, параграф 3 от приложение І
         към Статута на Съда писмената фаза на производството пред Съда на публичната служба по принцип включва само една размяна на
         писмени изявления, освен ако Съдът на публичната служба не реши друго. Тази особеност на производството пред Съда на публичната
         служба показва, че за разлика от предвиденото в член 21, първа алинея от Статута на Съда за производствата пред Общия съд
         и Съда, изложението на правните основания и доводите не може да е кратко.

      (вж. точка 76)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 28 април 1993 г., De Hoe/Комисия, T‑85/92, Recueil, стр. II‑523, точка 20;
      Съд на публичната служба — 26 юни 2008 г., Nijs/Сметна палата, F‑1/08, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000, точки 24
         и 25, обжалвано пред Първоинстанционния съд, дело T‑376/08 P

      2.      Директивите, които са адресирани до държавите членки, а не до институциите на Общността, не биха могли да се приемат като
         налагащи сами по себе си задължения на институциите в отношенията им с техния персонал. Това съображение обаче не би могло
         да изключи всяка възможност за позоваване на директива в отношенията между институциите и техните длъжностни лица или служители.
         Всъщност, на първо място, разпоредбите на директива могат непряко да пораждат задължения за институцията, ако представляват
         израз на общ принцип на общностното право, който институцията съответно следва да прилага като такъв. На второ място, директивата
         може да обвързва институцията, когато в рамките на своята организационна самостоятелност и на Правилника тя възнамерява да
         изпълни специфично задължение, закрепено в директива, или когато вътрешен акт с общо приложение препраща изрично към мерките,
         приети от общностния законодател в изпълнение на Договорите. На трето място, в съответствие с наложеното им задължение за
         лоялно сътрудничество по член 10, втора алинея ЕО институциите трябва в качеството си на работодател да вземат предвид законодателните
         разпоредби, приети на общностно равнище.

      (вж. точки 86 и 90—93)
      Позоваване на:
      Съд — 9 септември 2003 г., Rinke, C‑25/02, Recueil, стр. I‑8349, точки 24 и 25—28
      Първоинстанционен съд — 21 май 2008 г., Belfass/Съвет, T‑495/04, Сборник, стр. II‑781, точка 43
      Съд на публичната служба — 30 април 2009 г., Aayhan и др./Парламент, F‑65/07, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000,
         точки 116 и 118

      3.      Макар да е замислена като основен елемент на закрилата на работниците, стабилността на заетостта не представлява общ принцип
         на правото, с оглед на който би могло да се преценява законосъобразността на акт на институция. В частност, от Директива 1999/70
         относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците
         в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), както и от самото рамково
         споразумение по никакъв начин не произтича стабилността на заетостта да е била издигната до равнището на обвързваща правна
         норма. Освен това съображения 6 и 7 от Директивата, както и първа алинея от преамбюла и съображение 5 от Рамковото споразумение,
         поставят ударението върху необходимостта да се постигне баланс между гъвкавост и сигурност. Освен това Рамковото споразумение
         не създава общо задължение след определен брой подновявания на срочните договори или след навършването на определен стаж да
         се предвиди преобразуването на трудовите договори в трудови договори за неопределено време.

      За сметка на това стабилната заетост представлява цел на страните по Рамковото споразумение, клауза 1, буква б) от което гласи,
         че целта му е „да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни
         трудови договори или правоотношения“.

      Освен това, макар да предвижда, че „всеки работник има право на защита срещу всяка форма на неоснователно уволнение“, член 30
         от Хартата на основните права не е пречка за верижните срочни договори. Нещо повече, прекратяването на срочния трудов договор
         със самия факт на изтичането на неговия срок строго погледнато не представлява уволнение, което трябва да бъде конкретно мотивирано
         с оглед на качествата или поведението на съответното лице или пък с оглед на нуждите на институцията.

      (вж. точки 99, 100 и 104)
      Позоваване на:
      Съд — 22 ноември 2005 г., Mangold, C‑144/04, Recueil, стр. I‑9981, точка 64; 4 юли 2006 г., Adeneler и др., C‑212/04, Recueil,
         стр. I‑6057, точка 91; 7 септември 2006 г., Marrosu и Sardino, C‑53/04, Recueil, стр. I‑7213, точка 47, 15 април 2008 г.,
         Impact, C‑268/06, Сборник, стр. I‑2483, точка 87;

      Съд на публичната служба — Aayhan и др../Парламент, посочено по-горе, точка 115
      4.       Всяко назначаване на договорно нает служител със спомагателни функции трябва да отговаря на временни или периодични нужди.
         В администрация с голям персонал подобни нужди неизбежно се повтарят, по-специално вследствие на невъзможност на длъжностните
         лица да изпълняват служебните си задължения, вследствие на допълнителна работа поради обстоятелствата или вследствие на необходимостта
         за всяка генерална дирекция нерегулярно да ангажира лица със специални квалификации или познания. Тези обстоятелства представляват
         обективни причини, обосноваващи както срочните договори на служителите със спомагателни функции, така и тяхното подновяване
         в зависимост от възникването на посочените нужди.

      (вж. точка 132)
      Позоваване на:
      Съд — 23 септември 2004 г., Hectors/Парламент, C‑150/03 P, Recueil, стр. I‑8691, заключение на генералния адвокат г‑н Ruiz-Jarabo
         Colomer, Recueil, стр. I‑8694, точка 25

      5.      Като се има предвид, че мотивите на един акт с общо приложение могат да се ограничат до посочване, от една страна, на цялостното
         положение, довело до приемането му, а от друга страна — на общите цели, които следва да постигне, и че ако такъв акт разкрива
         основната цел на институцията, би било прекомерно да се изискват конкретни мотиви за избраните различни технически решения,
         мотивите на Регламент № 723/2004 за изменение на Правилника на длъжностните лица и Условията за работа на другите служители,
         макар и кратки, са достатъчни, що се отнася до целта, която се преследва със създаването на новата категория договорно наети
         служители по смисъла на членове 3а и 3б от Условията за работа на другите служители.

      (вж. точки 139 и 141)
      Позоваване на:
      Съд на публичната служба — 23 януари 2007 г., Chassagne/Комисия, F‑43/05, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000, точки
         105 и 106, както и цитираната съдебна практика