title: Решение на Съда (първи състав) от 25 ноември 2010 г.#Европейска комисия срещу Италианска република.#Сближаване на законодателствата - Какаови и шоколадови продукти - Етикетиране - Добавяне на думата "чист" или на словосъчетанието "чист шоколад" в етикетирането на някои продукти.#Дело C-47/09.

text:
      Дело C-47/09
      Европейска комисия
      срещу
      Италианска република
      „Сближаване на законодателствата — Какаови и шоколадови продукти — Етикетиране — Добавяне на думата „чист“ или на словосъчетанието „чист шоколад“ в етикетите на някои продукти“
      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Етикетиране и представяне на храните — Директиви 79/112, 2000/13 и 2000/36 — Какаови и шоколадови
            продукти
      (член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2000/13 на Европейския парламент и на Съвета и член 3, параграфи 1 и 5 от Директива
            2000/36 на Европейския парламент и на Съвета; Директива 79/112 на Съвета)
      Не е изпълнила задълженията си по член 3, параграф 1 от Директива 2000/36 относно какаовите и шоколадовите продукти, предназначени
         за консумация от човека във връзка с член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2000/13 за сближаване на законодателствата
         на държавите членки относно етикетирането, представянето и рекламата на храните, както и по член 3, параграф 5 от Директива
         2006/36, държава членка, в чиято правна уредба е предвидена възможност за допълване с прилагателното „чист“ на търговското
         наименование на шоколадовите продукти, които не съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло.

      Всъщност с Директива 2000/36 се осъществява пълно хармонизиране на търговските наименования на шоколадовите продукти, докато
         общностният законодател предвижда, че добавянето на растителни мазнини заместители не предполага употребата на различни наименования
         за тези продукти, а наличието на допълнителна информация върху етикета. Така добавянето на растителни мазнини, различни от
         какао, в какаови и шоколадови продукти, при които са спазени изискванията за минимално съдържание съгласно посочената директива,
         не може да доведе до значителна промяна в естеството на тези продукти, така че да ги преобразува в различни продукти. Включването
         в друга част на етикетите на безпристрастно и обективно указание, информиращо потребителите за липсата на растителни мазнини,
         различни от какаово масло, в продукта би било достатъчно, за да осигури правилна информация на потребителите.

      (вж. точки 29, 32, 39, 41, 45 и 49 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      25 ноември 2010 година(*)

      „Сближаване на законодателствата — Какаови и шоколадови продукти — Етикетиране — Добавяне на думата „чист“ или на словосъчетанието „чист шоколад“ в етикетите на някои продукти“
      По дело C‑47/09
      с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 30 януари 2009 г.,
      Европейска комисия, за която се явяват г‑жа F. Clotuche-Duvieusart и г‑н D. Nardi, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,

      ищец,
      срещу
      Италианска република, за която се явява г‑жа G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от г‑н P. Gentili, avvocato dello Stato, със
         съдебен адрес в Люксембург,

      ответник,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н A. Tizzano, председател на състав, г‑н J.‑J. Kasel, г‑н M. Ilešič, г‑н E. Levits и г‑жа M. Berger (докладчик),
         съдии,

      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑жа L. Hewlett, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 юни 2010 г.,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С иска си Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като е предвидила възможност за добавяне на прилагателното
         „чист“ или на обозначението „чист шоколад“ в етикетите на шоколадови продукти, които не съдържат растителни мазнини, различни
         от какаово масло, Италианската република не е изпълнила задълженията си, от една страна, съгласно член 3, параграф 5 от Директива
         2000/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 юни 2000 година относно какаовите и шоколадовите продукти, предназначени
         за консумация от човека (ОВ L 197, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 30, стр. 19), и от
         друга страна, съгласно разпоредбите на член 3 от Директива 2000/36 във връзка с член 2, параграф 1, буква а) от Директива
         2000/13/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 март 2000 година за сближаване на законодателствата на държавите членки
         относно етикетирането, представянето и рекламата на храните (ОВ L 109, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г.,
         глава 15, том 6, стр. 9).

       Правна уредба
       Право на Съюза
      2        Етикетирането на какаовите и шоколадовите продукти е уредено с „хоризонтална“ директива, а именно Директива 2000/13, и с „вертикална“
         или „секторна“ директива, Директива 2000/36, която представлява lex specialis по отношение на Директива 2000/13.

       Директива 2000/36
      3        Директива 2000/36 има за цел, от една страна, да установи общи правила за добавянето на растителни мазнини, различни от какаово
         масло, в какаовите и шоколадовите продукти и от друга страна, да постигне хармонизиране на търговските наименования.

      4        С оглед използването на растителни мазнини, различни от какаово масло, съображения 5, 6, 9 и 10 на Директива 2000/36 гласят
         следното:

      „(5)      В някои държави членки е разрешено добавянето на растителни мазнини, различни от какаово масло, в шоколадови продукти максимум
         до 5 %.

      (6)      Добавянето на определени растителни мазнини, различни от какаово масло, в шоколадови продукти максимум до 5 % следва да бъде
         разрешено във всички държави членки; тези растителни мазнини трябва да са еквиваленти на какаовото масло и следователно да
         са определени според технически и научни критерии.

      […]
      (9)      При шоколадови продукти, към които са добавени растителни мазнини, различни от какаово масло, на потребителите следва да се
         гарантира правилна, безпристрастна и обективна информация в допълнение към списъка на съставките.

      (10)      От друга страна, Директива 79/112/ЕИО не изключва възможността етикетирането на шоколадови продукти да сочи, че не са добавени
         растителни мазнини, различни от какаово масло, при условие че информацията е правилна, безпристрастна и обективна и не въвежда
         потребителя в заблуда.“

      5        По отношение на търговските наименования съображение 7 на Директива 2000/36 гласи следното:

      „За да се гарантира единният характер на вътрешния пазар, всички шоколадови продукти, които са предмет на настоящата директива,
         трябва да могат да се движат в рамките на Общността под търговските наименования, които са посочени в разпоредбите на приложение I
         на настоящата директива.“

      6        Член 2, параграфи 1 и 2 от посочената директива гласи:

      „1.      Определените и изброени в приложение II растителни мазнини, различни от какаово масло, могат да се добавят в шоколадовите
         продукти, които са определени в приложение I, раздел А, точки 3, 4, 5, 6, 8 и 9. Това добавяне не може да надвишава 5 % от
         готовия продукт, след приспадане от общото тегло на всички други ядивни вещества, които са използвани в съответствие с раздел Б
         от приложение I, без да се намалява минималното съдържание на какаовото масло или общото сухо какаово вещество.

      2.      Шоколадовите продукти, които съгласно параграф 1 съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло, могат да се предлагат
         на пазара във всички държави членки, при условие че предвиденото в член 3 етикетиране е допълнено от следното ясно четливо
         и поставено на видно място обозначение: „освен какаово масло, съдържа и други растителни мазнини“. Това обозначение се разполага
         в същото зрително поле, където се намира списъкът на съставките, но трябва да е ясно отделено от този списък и да е изписано
         с контрастни и също толкова големи букви в близост до търговското наименование; независимо от това изискване, търговското
         наименование може да фигурира и на друго място.“

      7        В член 3 от Директива 2000/36 се предвижда:

      „Директива 79/112/ЕИО се прилага за определените в приложение I продукти при следните условия:
      1)      Изброените в приложение I търговски наименования важат само за посочените в него продукти и трябва да се използват в търговията
         за означаването им.

      […]
      5)      Определените в приложение I търговски наименования „шоколад“, „млечен шоколад“ и „шоколадов кувертюр“ могат да се допълват
         с обозначения или описания относно критериите за качество, при условие че продуктите съдържат:

      –        за шоколад: не по-малко от 43 % общо сухо какаово вещество, в т. ч. не по-малко от 26 % какаово масло,
      –        за млечен шоколад: не по-малко от 30 % общо сухо какаово вещество и не по-малко от 18 % сухо млечно вещество, получено чрез
         частична или пълна дехидратация на пълномаслено мляко, полу- или напълно обезмаслено мляко, сметана, частично или напълно
         дехидратирана сметана, масло или млечни мазнини, в т. ч. не по-малко от 4,5 % млечни мазнини,

      –        за шоколадов кувертюр: не по-малко от 16 % сухо обезмаслено какао.“
      8        Член 4 от Директива 2000/36 гласи:

      „По отношение на определените в приложение I продукти държавите членки не приемат национални разпоредби, които не са предвидени
         в настоящата директива.“

       Директива 2000/13
      9        Директива 79/112/ЕИО на Съвета от 18 декември 1978 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно етикетирането,
         представянето и рекламата на храни, предназначени за крайния потребител (ОВ L 33, 1979 г., стр. 1), е отменена и заменена
         с Директива 2000/13. Следователно позоваванията на отменената директива трябва да се считат за позовавания на Директива 2000/13.

      10      Член 2, параграф 1 от Директива 2000/13 гласи:

      „Етикетирането и използваните методи не трябва:
      а)      да са такива, че да въвеждат в заблуда купувача, в частност:
      i)      относно характеристиките на храната и в частност относно нейното естество, идентичност, свойства, състав, количество, трайност,
         източник или произход, начин на получаване или производство;

      ii)      чрез приписване на храната на въздействия или свойства, които тя не притежава;
      iii)      чрез внушаване, че храната притежава специални характеристики, когато в действителност всички подобни храни притежават такива
         характеристики;

      б)      ако не е уговорено друго в общностните разпоредби, които се прилагат за натуралните минерални води и за храните за специална
         хранителна употреба, да приписват на дадена храна свойството да предотвратява, лекува или излекува болест при хората.“

       Национално право
      11      Член 28, параграф 1 от Закон № 39 от 1 март 2002 г. относно разпоредби за изпълнението на задължения, произтичащи от принадлежността
         на Италия към Европейските общности — Общностен закон от 2001 г. (редовна притурка към GURI, № 72 от 26 март 2002 г., наричан
         по-нататък „Закон № 39/2002“) предвижда:

      „Прилагане на Директива 2000/36/ЕО относно какаовите и шоколадовите продукти, предназначени за консумация от човека
      Прилагането на Директива 2000/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 юни 2000 година относно какаовите и шоколадовите
         продукти, предназначени за консумация от човека, ще отговаря на следните ръководни принципи и критерии:

      a)      да се гарантира, че етикетирането на какаовите и шоколадовите продукти осигурява не само прозрачност, но съдържа различно
         указание в зависимост от това дали стоката е произведена с добавяне на растителни мазнини, различни от какаово масло, или
         при използването изключително на какаово масло; в първия случай етикетът трябва да съдържа обозначението „шоколад“, докато
         във втория може да се употреби обозначението „чист шоколад“;

      б)      да се определят механизмите за сертифициране на качеството за типичните продукти, при които за производството на шоколад се
         използва изключително какаово масло.“

      12      Член 6, параграф 1 от Законодателен декрет № 178 от 12 юни 2003 г. за прилагане на Директива 2000/36/ЕО относно какаовите
         и шоколадовите продукти, предназначени за консумация от човека (GURI № 165 от 18 юли 2003 г., наричан по-нататък „Законодателен
         декрет № 178/2003“), гласи:

      „Употреба на обозначението „чист шоколад“
      Посочените в приложение I, точки 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 и 10 шоколадови продукти, които не съдържат растителни мазнини, различни
         от какаово масло, с изключение на пълнежа, ако последният не се състои от какаови и шоколадови продукти, могат да съдържат
         в етикета си непосредствено до думата „шоколад“ думата „чист“, добавена към или включена в предвидените в приложение I търговски
         наименования, или обозначението „чист шоколад“ другаде върху етикета.“

      13      Член 7, параграф 8 от посочения законодателен декрет предвижда:

      „Глоби
      Лице, което използва думата „чист“ непосредствено до думата „шоколад“ върху етикета на посочените в приложение I, точки 3,
         4, 5, 6, 7, 8, 9 и 10 продукти, които съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло, с изключение на пълнежа, ако
         той не се състои от какаови и шоколадови продукти, се наказва с административна глоба в размер от 3 000 до 8 000 EUR.“

       Досъдебна процедура
      14      С писмо от 22 март 2004 г. Комисията обръща внимание на италианските власти във връзка с несъвместимостта на Закон № 39/2002
         и Законодателен декрет №°178/2003 с директиви 2000/13 и 2000/36. Италианските власти отговарят с известие от 23 април 2004 г.
         на Министерството на производствените дейности.

      15      Тъй като не е удовлетворена от този отговор, Комисията започва предвиденото в член 226 ЕО производство за установяване на
         неизпълнение на задължения и вследствие на това на 13 октомври 2004 г. отправя официално уведомително писмо до Италианската
         република.

      16      При липсата на отговор от италианските власти с писмо от 5 юли 2005 г. Комисията издава мотивирано становище, с което приканва
         тази държава членка да вземе необходимите мерки, за да се съобрази с това становище в двумесечен срок, считано от получаването
         на последното.

      17      В отговор, с писма от 21 октомври и 4 ноември 2005 г. италианските власти съобщават за намерението си да изменят членове 6
         и 7 от Законодателен декрет № 178/2003 и на това основание искат настоящото производство да бъде прекратено.

      18      След като установява, че въпреки последващата размяна на писма положението остава непроменено, Комисията решава да предяви
         настоящия иск.

       По иска
       Доводи на страните
      19      Комисията посочва, че като е предвидила възможност в приложение на член 28, параграф 1 от Закон № 39/2002 и член 6 от Законодателен
         декрет № 178/2003 за допълване с прилагателното „чист“ или с обозначението „чист шоколад“ на етикетите на шоколадовите продукти,
         и по-специално на предвидените в приложение I на същия декрет търговски наименования за продуктите, които не съдържат растителни
         мазнини, различни от какаово масло, италианската правна уредба е въвела допълнително наименование за шоколадовите продукти
         в зависимост от това дали те могат да се разглеждат като „чисти“ или „не чисти“. Това разграничение по същество представлявало
         нарушение на член 3, параграфи 1 и 5 от Директива 2000/36 и противоречало на практиката на Съда, който признава идентичността
         на шоколадовите продукти, съдържащи определени растителни мазнини максимум до 5 % (Решение от 16 януари 2003 г. по дело Комисия/Италия,
         C‑14/00, Recueil, стр. I‑513, точка 87).

      20      Комисията напомня, че използването на растителни мазнини, различни от какаово масло, е строго уредено. Не само че такова използване
         се ограничава до шест вещества, установени в изчерпателен списък, съдържащ се в приложение II към Директива 2000/36, но също
         така добавянето им не може да надвишава 5 % от готовия продукт. Освен това, както се изисква в съображение 9 от тази директива,
         информацията относно наличието на растителни мазнини трябва да бъде правилна, безпристрастна и обективна и да не въвежда потребителя
         в заблуда. Ето защо в член 2, параграф 2 от посочената директива се предвижда, че обозначението „освен какаово масло, съдържа
         и други растителни мазнини“ трябва да е изобразено „в близост до“, а не в търговското наименование. Общностният законодател
         предвиждал да информира потребителя за наличието или липсата в шоколадовия продукт на растителни мазнини, различни от какаово
         масло, посредством етикетирането, а не чрез използването на отделно търговско наименование.

      21      Комисията посочва, че проведеното от италианското законодателство разграничение е двойно подвеждащо за средния потребител.
         Тя смята, че в действителност употребата на прилагателното „чист“ не е нито правилна, нито безпристрастна, нито обективна
         и поради това сама по себе си е подвеждаща.

      22      Най-напред, думата „чист“ автоматично придавала отрицателно значение на продукта, който не съдържа това обозначение.

      23      По-нататък, фактът, че се създават две категории шоколадови продукти, при положение че законът предвижда само една, можел
         да подведе потребителя, като го накара да мисли, че съществуват две категории шоколад.

      24      Накрая, обозначението „чист шоколад“ не било достатъчно ясно, за да информира потребителя за обстоятелството, че разглежданият
         шоколад съдържа само какаово масло без добавяне на други растителни мазнини.

      25      Италианската република не оспорва факта, че посочените в приложение I към Директива 2000/36 търговски наименования са задължителни
         и изброени изчерпателно. Все пак тя отбелязва, че търговското наименование не представлява единственото съдържание на етикета.
         Несъмнено държавите членки могат да добавят други обозначения в етикетите, с цел по-специално да укажат на потребителите,
         че не е използвана никаква друга растителна мазнина освен какаово масло. Ето защо било възможно в етикетите да се включат
         всички указания, които не водят до объркване с търговското наименование, което трябва да се запази като предвиденото в посоченото
         приложение I.

      26      Италианският законодател не искал да въвежда ново търговско наименование, нито указание на критерий за качество, което да
         се основава не на съдържанието на какао, надвишаващо минималното изискуемо съдържание, а на изключителното използване на какаово
         масло. Прилагателното „чист“ нямало качествено значение, а било изцяло описателно. Ето защо то служело само за указване на
         състава на разглеждания продукт, без да предопределя по-високото или по-ниското качество на последния. Поради това според
         Италианската република член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 е в съответствие с член 3, параграфи 1 и 5 от Директива 2000/36.

      27      Италианската република твърди, че добавянето на прилагателното „чист“ указва, че е не е използвана никаква друга растителна
         мазнина освен какаово масло. Това обяснявало как добавянето на прилагателното „чист“ към търговското наименование не се отразява
         на последното, което остава непроменено. Поради това не можело да се твърди, че е въведено ново, непредвидено в приложение I
         към Директива 2000/36 наименование.

      28      Италианската република отбелязва, че словосъчетанието „чист шоколад“е само описателно, доколкото то се ограничава да предаде
         информация на потребителя, на която той има право съгласно съображение 10 на Директива 2000/36 и Директива 2000/13. След това
         въз основа на тази информация потребителят решава свободно какъв продукт предпочита да закупи. В обстановка, при която потребителят
         е напълно информиран за това, че растителни мазнини, различни от какаово масло, могат да влизат в състава на шоколадовите
         продукти, обозначения от този вид били възприемани именно като информация за наличието или липсата на тези растителни мазнини.

       Съображения на Съда
       По твърдението за нарушение, изведено от неизпълнението на задълженията, произтичащи от член 3, параграф 1 от Директива 2000/36
         и член 2, параграф 1, буква a) от Директива 2000/13

      29      По отношение на неизпълнението на задължения, произтичащи от член 3, параграф 1 от Директива 2000/36 и член 2, параграф 1,
         буква а) от Директива 2000/13, преди всичко следва да се посочи, че както отбелязва Комисията, с член 3 от Директива 2000/36
         се установява пълно хармонизиране на търговските наименования относно какаовите и шоколадовите продукти, предназначени за
         консумация от човека, чиято цел е да се гарантира единният характер на вътрешния пазар. Предвидените в приложение I към Директива
         2000/36 търговски наименования в съответствие с член 3, параграф 1 от същата са едновременно задължителни и предназначени
         за съдържащите се в посоченото приложение продукти. Добавянето на прилагателни за качество е поставено в зависимост от спазването
         на изложените в член 3, параграф 5 от Директива 2000/36 конкретни условия. Освен това в член 4 от същата директива се предвижда,
         че по отношение на съдържащите се в разглежданото приложение I продукти държавите членки не приемат национални разпоредби,
         които не са предвидени в самата Директива 2000/36. Оттук следва, че с член 3 от тази директива се осъществява пълно хармонизиране
         на търговските наименования на шоколадовите продукти, чийто императивен характер впрочем изобщо не се оспорва от Италианската
         република.

      30      Освен това споменатото тълкуване се потвърждава от историческия преглед на същата директива. В съображение 7 на Директива
         73/241/EИО на Съвета от 24 юли 1973 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно продуктите от какао
         и шоколад, предназначени консумация от човека (ОВ L 228, стр. 23), се посочва, „че използването в шоколадови продукти на растителна
         мазнина, различна от какаово масло, е разрешена в някои държави членки и това разрешение до голяма степен се използва; че
         все пак не може да се вземе решение още отсега за възможностите и условията за разширяването на използването на тези мазнини
         в цялата Общност, тъй като наличната в този момент икономическа и техническа информация не позволява да се приеме окончателна
         обща позиция, както и че следователно положението трябва да се преразгледа в светлината на бъдещото развитие“ [неофициален
         превод].

      31      Така при приемането на Директива 73/241, предвид различията в правните уредби на държавите членки, общностният законодател
         не е бил в състояние да приеме окончателна позиция по въпроса за последиците в областта на наименованието или етикетирането
         от употребата на растителни мазнини, различни от какаово масло, в шоколадовите продукти. Поради това по отношение на използването
         на растителни мазнини, различни от какаово масло, Съветът на Европейския съюз само е установил временен режим, който следва
         да бъде преразгледан, в съответствие с член 14, параграф 2, буква а) от посочената директива след изтичането на тригодишен
         срок.

      32      С Директива 2000/36 общностният законодател предвижда, че добавянето на растителни мазнини заместители не предполага употребата
         на различни наименования за тези продукти, а наличието на допълнителна информация върху етикета. Що се отнася до шоколадовите
         продукти, в които са добавени растителни мазнини, различни от какаово масло, с член 2 от Директива 2000/36, разглеждан във
         връзка със съображение 9 на същата, на потребителя се осигурява правилна, безпристрастна и обективна информация за съответния
         продукт в допълнение към списъка на съставките на последния чрез използването на формулировката „освен какаово масло, съдържа
         и други растителни мазнини“.

      33      В това отношение, без да налага използването на каквото и да е специфично обозначение, съображение 10 на Директива 2000/36
         предвижда, че етикетите могат да сочат, че не са добавени растителни мазнини, различни от какаово масло, при условие че информацията
         е правилна, безпристрастна и обективна и не въвежда потребителя в заблуда.

      34      При преценката на съвместимостта на италианската правна уредба с разпоредбите на Директива 2000/36, така както бяха припомнени
         и изложени в техния контекст, следва да се посочи, на първо място, че в член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 се предвижда,
         че някои шоколадови продукти, които не съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло, могат да включват в етикета
         си непосредствено до думата „шоколад“ думата „чист“, добавена към или включена в търговските наименования. Ако добавянето
         на думите „млечен “, „бял“ или „с пълнеж“ към думата „шоколад“ трябва обаче да се разглежда като водещо до нови търговски
         наименования, то това се отнася и за допълването с думата „чист“.

      35      Все пак трябва да се посочи, че в Директива 2000/36 не се предвижда нито търговското наименование „чист шоколад“, нито въвеждането
         на такова наименование от национален законодател.

      36      При тези условия, като позволява такова изменение на търговските наименования, член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 противоречи
         на създадената с член 3, параграф 1 от Директива 2000/36 задължителна и изчерпателна система на търговските наименования,
         очертана в член 4 от посочената директива.

      37      На второ място, следва да се отбележи също така, че както посочва Комисията, въведената от италианския законодател система
         на двойно наименование също не отговаря на изискванията, установени в член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2000/13, в
         който се предвижда, че потребителят разполага с правилна, безпристрастна и обективна информация, която не го въвежда в заблуда.

      38      Макар Италианската република с основание да сочи правото на потребителите на правилна информация, това не променя обстоятелството,
         че изменение на търговските наименования като това в конкретния случай не е подходящ начин за постигането на тази цел.

      39      Всъщност следва да се напомни, че Съдът установява, че добавянето на растителни мазнини, различни от какао, в какаови и шоколадови
         продукти, при които са спазени изискванията за минимално съдържание съгласно Директива 73/241, понастоящем заменена с Директива
         2000/36, не може да доведе до значителна промяна в естеството на тези продукти, така че да ги преобразува в различни продукти
         (вж. Решение от 16 януари 2003 г. по дело Комисия/Испания, C‑12/00, Recueil, стр. I‑459, точка 92 и Решение по дело Комисия/Италия,
         посочено по-горе, точка 87).

      40      От тази съдебна практика е видно, че използването на растителни мазнини, различни от какаово масло, в установените в член 2,
         параграф 1 от Директива 2000/36 граници не води само по себе си до достатъчно изменение на тези продукти, което да позволи
         да се обоснове разлика в търговските им наименования.

      41      За сметка на това включването в друга част на етикетите на безпристрастно и обективно указание, информиращо потребителите
         за липсата на растителни мазнини, различни от какаово масло, в продукта би било достатъчно, за да осигури правилна информация
         на потребителите (вж. в този смисъл цитираните по-горе Решение по дело Комисия/Испания, точка 93 и Решение по дело Комисия/Италия,
         точка 88).

      42      От това следва, че дори съгласно италианската правна уредба използването на прилагателното „чист“ да не е задължително, разрешението
         за въвеждане на търговски наименования, различни от предвидените в Директива 2000/36, може да подскаже за наличието на разлика
         между основните характеристики на съответните продукти.

      43      Впрочем, доколкото това позволява да се запазят две категории търговски наименования, които по същество указват един и същ
         продукт, член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 може да въведе потребителите в заблуда и следователно да накърни правото
         им на правилна, безпристрастна и обективна информация.

      44      От изложеното по-горе следва, че въпросният член 6 не отговаря на изискванията на член 3, параграф 1 от Директива 2000/36
         и член 2, параграф 1, буква a) от Директива 2000/13. Следователно първото твърдение за нарушение е основателно.

       По твърдението за нарушение, изведено от неизпълнението на задълженията, произтичащи от член 3, параграф 5 от Директива 2000/36
      45      За да се даде отговор на настоящото твърдение за нарушение, повдигнато от Комисията, следва да се посочи, както беше напомнено
         в точки 29—36 от настоящото решение, че с член 3 от Директива 2000/36, така както е очертан от член 4 от същата, се осъществява
         пълно хармонизиране на търговските наименования на шоколадовите продукти. В рамките на тази задължителна и изчерпателна система
         добавянето на прилагателни за качество е поставено в зависимост от спазването на конкретните условия, установени в член 3,
         параграф 5 от същата директива.

      46      Следва да се посочи обаче, че като далеч не спазва разглежданите условия, член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 предвижда
         възможност за някои шоколадови продукти, в това число именно тези, посочени в член 3, параграф 5 от Директива 2000/36, думата
         „чист“ да се добавя към или да се включва в търговските наименования, когато тези продукти не съдържат растителни мазнини,
         различни от какаово масло.

      47      Оттук следва, че като позволява допълване с такова обозначение относно критерий за качество на търговските наименования на
         продукти, указани в член 3, параграф 5 от Директива 2000/36, член 6 от Законодателен декрет № 178/2003 не изглежда в съответствие
         с предвидените в тази разпоредба изисквания.

      48      Следователно второто твърдение за нарушение трябва да бъде прието.

      49      Предвид всички изложени по-горе съображения следва да се установи, че като е предвидила възможност за допълване с прилагателното
         „чист“ на търговското наименование на шоколадовите продукти, които не съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло,
         Италианската република не е изпълнила задълженията си, от една страна, съгласно член 3, параграф 5 от Директива 2006/36 и
         от друга страна, съгласно разпоредбите на член 3, параграф 1 от посочената директива във връзка с член 2, параграф 1, буква а)
         от Директива 2000/13.

       По съдебните разноски
      50      По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
         ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е поискала Италианската република да бъде осъдена и последната е загубила
         делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Като е предвидила възможност за допълване с прилагателното „чист“ на търговското наименование на шоколадовите продукти, които
            не съдържат растителни мазнини, различни от какаово масло, Италианската република не е изпълнила задълженията си, от една
            страна, съгласно член 3, параграф 5 от Директива 2000/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 юни 2000 година относно
            какаовите и шоколадовите продукти, предназначени за консумация от човека, и от друга страна, съгласно разпоредбите на член 3,
            параграф 1 от посочената директива във връзка с член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2000/13/ЕО на Европейския парламент
            и на Съвета от 20 март 2000 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно етикетирането, представянето
            и рекламата на храните.
      2)      Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.
      Подписи
      * Език на производството: италиански.


title: Решение на Съда от 20 февруари 1979 г. # Rewe-Zentral AG срещу Bundesmonopolverwaltung für Branntwein. # Искане за преюдициално заключение: Hessisches Finanzgericht - Германия. # Дело 120/78.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА20 февруари 1979 година(*)„Мерки с равностоен на количествени ограничения ефект“[…]По дело 120/78с
 предмет искане, отправено до Съда на основание член 177 от
Договора за ЕИО от Hessisches Finanzgericht (Финансов съд на провинция
Hesse) за постановяване във връзка с висящото пред тази юрисдикция дело
междуSociété Rewe-Zentral AG, със седалище в Кьолн,иBundesmonopolverwaltung für Branntwein (германски федерален орган за монопола върху спиртните напитки),на
 преюдициално заключение по тълкуването на членове 30 и 37 от
Договора за ЕИО, във връзка с член 100, параграф 3 от
германския закон за монопола върху спиртните напитки,СЪДЪТ,в
 състав: г‑н H. Kutscher, председател, г‑н J. Mertens de Wilmars и
г‑н Mackenzie Stuart, председатели на състави, г‑н A. M.
Donner, г‑н P. Pescatore, г‑н M. Sørensen, г‑н A.
O’Keeffe, г‑н G. Bosco и г‑н A. Touffait, съдии,генерален адвокат: г‑н F. Capotorti,секретар: г‑н A. Van Houtte,постанови настоящотоРешение[…]От правна страна1        С
 определение от 28 април 1978 година, постъпило в Съда на
22 май, Hessisches Finanzgericht поставя на Съда два преюдициални
въпроса по член 177 от Договора за ЕИО относно тълкуването на
членове 30 и 37 от Договора за ЕИО, с цел да се прецени
съвместимостта с общностното правото на разпоредба от германската правна
 уредба относно търговията със спиртни напитки, която определя минимално
 алкохолно съдържание за различните категории алкохолни продукти.2        От
 определението за препращане е видно, че жалбоподателят по главното дело
 възнамерява да внесе партида „cassis de Dijon“, произхождаща от
Франция, с цел пускането ѝ в продажба във Федерална република Германия.Жалбоподателят
 подава заявление до федералния орган за монопола върху спиртните
напитки (Bundesmonopolverwaltung) за разрешение да внася въпросния
продукт и посоченият орган го уведомява, че този продукт не притежава
характеристиките, изисквани за пускането му в продажба във Федерална
република Германия, предвид недостатъчното му алкохолно съдържание.3        Становището
 на органа за монопола се основава на параграф 100 от Закона
„Branntweinmonopolgesetz“ и на разпоредбите, приети от този орган по
силата посочения параграф, с цел да се определи минимално алкохолно
съдържание за определени категории ликьори и други алкохолни напитки
(Verordnung ueber den Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen от
28 февруари 1958 г., Bundesanzeiger № 48 от 11 март
1958 г.).От тези разпоредби следва, че
 пускането в продажба на ликьори като „cassis de Dijon“ е обусловено от
изискване за минимално алкохолно съдържание 25 об. %, а алкохолното
 съдържание на въпросния продукт, който се търгува свободно като такъв
във Франция, е между 15 и 20 об. %.4        Жалбоподателят
 счита, че в резултат от определянето на минимално алкохолно съдържание в
 германската правна уредба добре познати алкохолни продукти,
произхождащи от други държави — членки на Общността, не могат да
бъдат продавани във Федерална република Германия, поради което
разглежданата разпоредба представлява ограничение на свободното движение
 на стоки между държави-членки, надхвърлящо рамките на запазените за тях
 търговскоправни разпоредби.Според него е
налице мярка с равностоен на количествено ограничение върху вноса ефект,
 която противоречи на член 30 от Договора за ЕИО.Освен
 това, тъй като става въпрос за мярка, приета в рамките на управлението
на монопола върху спиртните напитки, жалбоподателят счита, че е налице и
 нарушение на член 37, съгласно който държавите-членки постепенно
привеждат в съответствие държавните монополи с търговски характер, така
че да се гарантира, че след изтичането на преходния период няма да
съществува дискриминация между гражданите на държавите-членки по
отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват.5        С
 оглед на решаването на този спор Hessisches Finanzgericht поставя два
въпроса със следното съдържание:а)      Трябва
 ли понятието за мерки с равностоен на количествени ограничения върху
вноса ефект по смисъла на член 30 от Договора за ЕИО да бъде
тълкувано в смисъл, че се прилага и към определянето на минимално
съдържание на етилов алкохол в спиртните напитки, предназначени за
консумация от човека, предвидено в германския закон за монопола върху
спиртните напитки, в резултат от което традиционни продукти от други
държави-членки, чието съдържание на етилов алкохол е под определената
граница, не могат да бъдат търгувани във Федерална република Германия?б)      Попада
 ли определянето на минимално съдържание на етилов алкохол в обхвата на
понятието за „дискриминация между гражданите на държавите-членки по
отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват“, по
смисъла на член 37 от Договора за ЕИО?6        Така
 националната юрисдикция иска да ѝ бъдат предоставени насоки тълкуване,
които да ѝ дадат възможност да прецени дали изискването за минимално
алкохолно съдържание може да попадне в обхвата или на съдържащата се в
член 30 от Договора забрана на всички мерки с равностоен на
количествени ограничения ефект върху търговията между държави-членки,
или на забраната за всякаква дискриминация между гражданите на
държавите-членки по отношение на условията, при които стоките се
доставят и търгуват, по смисъла на член 37.7        В
 това отношение следва да се отбележи, че член 37 е разпоредба,
специфична за държавните монополи с търговски характер.Следователно
 тази разпоредба е ирелевантна спрямо националните разпоредби, които не
се отнасят до упражняването от страна на държавния монопол на неговата
специфична функция — а именно неговото изключително право — а
се прилагат общо по отношение на производството и търговията с алкохолни
 напитки, независимо дали те попадат в обхвата на въпросния монопол.При
 тези условия последиците от посочената от националната юрисдикция мярка
 върху търговията в Общността трябва да бъдат разгледани единствено с
оглед на изискванията, произтичащи от упоменатия в първия въпрос
член 30.8        При
 липсата на обща правна уредба на производството и търговията със
спиртни напитки — на 7 декември 1976 г Комисията е представила
 пред Съвета предложение за регламент (ОВ, С 309, стр. 2),
което той все още не е разгледал — държавите-членки следва да уредят,
всяка от тях в рамките на своята територия, всички въпроси, свързани с
производството и търговията с алкохолни продукти и спиртни напитки.Пречките
 пред движението в рамките на Общността, произтичащи от различията в
националните законодателства относно пускането в продажба на
разглежданите продукти, трябва да бъдат приемани дотолкова, доколкото
тези разпоредби могат се считат за необходими за спазването на
императивни изисквания, свързани по-конкретно с ефикасността на данъчния
 контрол, опазването на общественото здраве, лоялността в търговските
сделки и защитата на потребителите.9        Правителството
 на Федерална република Германия, встъпила в производството страна,
изтъква редица доводи, които според него обосновават прилагането на
разпоредбите относно минималното алкохолно съдържание в спиртните
напитки, като се позовава на съображения, свързани от една страна с
опазването на общественото здраве, а от друга — със защитата на
потребителите срещу нелоялна търговска практика.10      Относно
 опазването на общественото здраве германското правителство отбелязва,
че определянето на минимално алкохолно съдържание в националното
законодателство цели да се избегне разпространяването на спиртни напитки
 на националния пазар, по-специално спиртни напитки с ниско алкохолно
съдържание, тъй като според него такива продукти могат по-лесно да
предизвикат зависимост, отколкото напитките с по-високо алкохолно
съдържание.11      Подобни
 съображения не са решаващи, тъй като потребителят може да се снабди на
пазара с доста разнообразна гама продукти със слабо или умерено
алкохолно съдържание, а и значителна част от алкохолните напитки с
високо алкохолно съдържание, търгувани свободно на германския пазар, се
консумират обикновено в разреден вид.12      Германското
 правителство твърди и че определянето на долна граница на алкохолното
съдържание за някои ликьори е предназначено да защити потребителя срещу
нелоялни практики на производителите и дистрибуторите на спиртни
напитки.Този довод се основава на
съображението, че намаляването на алкохолното съдържание осигурява
конкурентно предимство по отношение на напитките с високо алкохолно
съдържание, като се има предвид, че алкохолът е най-скъпата съставка на
напитките, тъй като подлежи на значително облагане с акциз.Освен
 това според германското правителство допускането на свободно движение
на алкохолни продукти, когато отговарят на установените в държавата по
място на производство норми относно алкохолното им съдържание, би довело
 до налагането като общ стандарт в Общността на най-ниското алкохолно
съдържание, допустимо в някоя от държавите-членки, и дори до
неприложимостта на изискванията в тази област, тъй като в правната
уредба на редица държави-членки изобщо не е предвидена подобна долна
граница.13      Както
 Комисията правилно отбелязва, определянето на пределни стойности по
отношение на алкохолното съдържание на напитките може да бъде от полза
за стандартизирането на търгуваните продукти и на техните наименования в
 интерес на по-голямата прозрачност на търговските сделки и на
публичното предлагане.При все това обаче не
 следва да се стига дотам, че да се счита, че императивното определяне
на минимални стойности на алкохолно съдържание е основна гаранция за
лоялността в търговските сделки, след като може лесно да се осигури
подходяща информация за купувача чрез изискването за посочване на
произхода и алкохолното съдържание върху опаковките на продуктите.14      От
 изложеното по-горе следва, че изискванията относно минималното
алкохолно съдържание на спиртните напитки не са насочени към постигането
 на цел от общ интерес, така че да имат предимство пред изискванията за
свободното движение на стоки, което представлява едно от основните
правила на Общността.Практическият ефект от
 подобни изисквания се изразява поначало в осигуряването на предимство
по отношение на спиртните напитки с високо алкохолно съдържание, като се
 отстраняват от националния пазар продуктите от други държави-членки,
които не отговарят на тази характеристика.При
 това положение е видно, че изискването за минимално алкохолно
съдържание за пускането на спиртни напитки в продажба, едностранно
наложено в правната уредба на държава-членка, представлява пречка пред
търговията, която е несъвместима с разпоредбите на член 30 от
Договора.Поради това не е налице валидно
основание да се препятства внасянето на алкохолни напитки в която и да
било държава-членка, при условие че са законно произведени и търгувани в
 някоя от другите държави-членки, и по отношение на внасянето им не може
 да се противопоставя законова забрана за пускане в продажба на напитки с
 алкохолно съдържание, по-ниско от определения в националната правна
уредба лимит.15      Следователно
 на първия въпрос следва да се отговори, че понятието „мерки с
равностоен на количествени ограничения върху вноса ефект“, следва да се
разбира в смисъл, че определянето в законодателството на държава-членка
на минимално алкохолно съдържание в спиртните напитки, предназначени за
консумация от човека, също попада в обхвата на предвидената в тази
разпоредба забрана, когато става въпрос за внос на алкохолни напитки,
законно произведени и търгувани в друга държава-членка. По съдебните разноски16      Разходите,
 направени от правителството на Кралство Дания, правителството на
Федерална република Германия и Комисията на Европейските общности, които
 представят становища пред Съда, не подлежат на възстановяване.С
 оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство
настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на
производството пред Hessisches Finanzgericht, тази юрисдикция следва да
се произнесе по съдебните разноски.По изложените съображения СЪДЪТ, произнасяйки
 се по въпросите, поставени пред него от Hessisches Finanzgericht с
определение от 28 април 1978 година, реши:Понятието
 „мерки с равностоен на количествени ограничения върху вноса ефект“,
съдържащо се в член 30 от Договора за ЕИО, следва да се разбира в
смисъл, че определянето в законодателството на държава-членка на
минимално алкохолно съдържание в спиртните напитки, предназначени за
консумация от човека, също попада в обхвата на предвидената в тази
разпоредба забрана, когато става въпрос за внос на алкохолни напитки,
законно произведени и търгувани в друга държава-членка.KutscherMertens de Wilmars      Mackenzie StuartDonnerPescatore      SørensenO’KeeffeBoscoTouffaitОбявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 20 февруари 1979 година.Секретар       ПредседателA. Van Houtte       H. Kutscher* Език на производството: немски.


title: Решение на Общия съд (първи състав) от 13 юли 2011 г. # Trade-Stomil sp. z o.o. срещу Европейска комисия. # Конкуренция - Картели - Пазар на бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов каучук, получен чрез емулсионна полимеризация - Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО - Участие в картела - Отговорност за неправомерното поведение - Глоби - Тежест и продължителност на нарушението - Смекчаващи обстоятелства. # Дело T-53/07.

text:
      Дело T-53/07
      Trade-Stomil sp. z o.o.
      срещу
      Европейска комисия
      „Конкуренция — Картели — Пазар на бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов каучук, получен чрез емулсионна полимеризация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Участие в картела — Отговорност за неправомерното поведение — Глоби — Тежест и продължителност на нарушението — Смекчаващи обстоятелства“
      Резюме на решението
      Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Доказателства, които трябва
            да бъдат налице
      (член 81, параграф 1 ЕО)
      Що се отнася до събирането на доказателствата за нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, Комисията трябва да докаже установените
         от нея нарушения и да посочи доказателствата, които надлежно удостоверяват осъществяването на фактическия състав на нарушението.
         Следователно е необходимо Комисията да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението
         е било извършено.

      Ако съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение. Следователно
         съдът не може да направи извод, че Комисията надлежно е доказала наличието на разглежданото нарушение, ако той все още има
         съмнение по този въпрос.

      Освен това е обичайно в рамките на антиконкурентните практики и споразумения дейностите да се осъществяват скрито, срещите
         да се провеждат тайно и свързаната с тях документация да бъде сведена до минимум. От това следва, че дори Комисията да открие
         документи, удостоверяващи изрично осъществяването на незаконни контакти между операторите, нормално те биха били частични
         и откъслечни, така че често се оказва необходимо някои подробности да се възстановяват чрез дедукция. Ето защо в повечето
         случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения
         и улики, които, взети заедно и при липса на друго смислено обяснение, могат да представляват доказателство за нарушение на
         правилата на конкуренцията.

      Тъй като приетите от Комисията доказателства, макар да имат определена доказателствена стойност, не са достатъчни, за да обосноват
         извода за наличието на нарушение от страна на съответното предприятие, с оглед на противоречията в решението на Комисията,
         по специално относно организираните в рамките на картела срещи и предвид съмненията, за които трябва да се приеме, че са в
         полза на съответното предприятие, решението на Комисията следва да се отмени.

      (вж. точки 63, 64, 76 и 78)
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (първи състав)
      13 юли 2011 година(*)

      „Конкуренция — Картели — Пазар на бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов каучук, получен чрез емулсионна полимеризация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Участие в картела — Отговорност за неправомерното поведение — Глоби — Тежест и продължителност на нарушението — Смекчаващи обстоятелства“
      По дело T‑53/07
      Trade-Stomil sp. z o.o., установено в Лодз (Полша), за което се явяват г-жа F. Carlin, barrister, и г-н E. Batchelor, solicitor,

      жалбоподател,
      срещу
      Европейска комисия, за която се явяват първоначално г-н X. Lewis и г-н V. Bottka, впоследствие г-н Bottka и г-н V. Di Bucci, в качеството на представители,

      ответник,
      с предмет искане за отмяна на Решение С(2006) 5700 окончателен на Комисията от 29 ноември 2006 г. относно производство по
         прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/F/38.638 — Бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов
         каучук, получен чрез емулсионна полимеризация) в частта относно Trade-Stomil sp. z o.o. или при условията на евентуалност
         за отмяна или намаляване на размера на глобата, наложена на Trade-Stomil,

      ОБЩИЯТ СЪД (първи състав),
      състоящ се от: г-н F. Dehousse (докладчик), изпълняващ функциите на председател, г-жа I. Wiszniewska-Białecka и г-н N. Wahl,
         съдии,

      секретар: г-жа K. Pocheć, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 октомври 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
       Обстоятелства, предхождащи спора
      1        С Решение C (2006) 5700 окончателен от 29 ноември 2006 г. (преписка COMP/F/38.638 — Бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов
         каучук, получен чрез емулсионна полимеризация, наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията на Европейските общности
         установява, че няколко предприятия са нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо
         пространство (ЕИП), като са участвали в картел на пазара на горепосочените продукти.

      2        Адресати на обжалваното решение са следните предприятия:

      –        Bayer AG, установено в Леверкузен (Германия),
      –        The Dow Chemical Company, установено в Midland, Мичиган (Съединени американски щати) (наричано по-нататък „Dow Chemical“),
      –        Dow Deutschland Inc., установено в Schwalbach (Германия),
      –        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (по-рано Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), установено в Schwalbach,
      –        Dow Europe, установено в Horgen (Швейцария),
      –        Eni SpA, установено в Рим (Италия),
      –        Polimeri Europa SpA, установено в Brindisi (Италия) (наричано по-нататък „Polimeri“),
      –        Shell Petroleum NV, установено в Хага (Нидерландия),
      –        Shell Nederland BV, установено в Хага,
      –        Shell Nederland Chemie BV, установено в Ротердам (Нидерландия),
      –        Unipetrol a.s., установено в Прага (Чешка република),
      –        Kaučuk a.s., установено в Kralupy nad Vltavou (Чешка република),
      –        Trade-Stomil sp. z o.o., установено в Лодз (Полша) (наричано по-нататък „Stomil“).
      3        Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft и Dow Europe се контролират изцяло, пряко или косвено, от Dow Chemical
         (наричани по-нататък общо „Dow“) (съображения 16—21 от обжалваното решение).

      4        Дейността на Eni във връзка с разглежданите продукти се осъществява първоначално от EniChem Elastomeri Srl, което Eni контролира
         косвено чрез дъщерното си дружество EniChem SpA (наричано по-нататък „EniChem SpA“). На 1 ноември 1997 г. EniChem Elastomeri
         се влива в EniChem SpA. Eni контролира 99,97 % от EniChem SpA. На 1 януари 2002 г. EniChem SpA прехвърля стратегическата си
         химическа дейност (включително свързаната с бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов каучук, получен чрез емулсионна полимеризация)
         на дъщерното си дружество Polimeri, което притежава изцяло. Eni контролира пряко и изцяло Polimeri, считано от 21 октомври
         2002 г. Считано от 1 май 2003 г., EniChem SpA променя наименованието си на Syndial SpA (съображения 26—32 от обжалваното решение).
         В обжалваното решение Комисията използва наименованието „EniChem“, за да обозначи всички дружества, притежавани от Eni (наричани
         по-нататък „EniChem“) (съображение 36 от обжалваното решение).

      5        Shell Nederland Chemie е дъщерно дружество на Shell Nederland, което от своя страна се контролира изцяло от Shell Petroleum
         (по‑нататък наричани общо „Shell“) (съображения 38—40 от обжалваното решение).

      6        Kaučuk е учредено през 1997 г. вследствие на сливане между Kaučuk Group a.s. и Chemopetrol Group a.s. На 21 юли 1997 г. Unipetrol
         придобива всички активи, права и задължения на слелите се предприятия. Unipetrol притежава 100 % от дяловете на Kaučuk (съображения
         45 и 46 от обжалваното решение). Освен това съгласно обжалваното решение установеното в Чешката република дружество Tavorex
         s.r.o. (наричано по-нататък „Tavorex“) представлява Kaučuk (и неговия предшественик Kaučuk Group) при износа от 1991 г. до
         28 февруари 2003 г. Отново съгласно обжалваното решение Tavorex представлява Kaučuk от 1996 г. на срещите на Европейската
         асоциация за синтетичен каучук (съображение 49 от обжалваното решение).

      7        Съгласно обжалваното решение Stomil представлява полския производител Chemical Company Dwory S.A. (наричано по-нататък „Dwory“)
         в дейността му по износ в продължение на близо 30 години, поне до 2001 г. Отново съгласно обжалваното решение Stomil представлява
         Dwory между 1997 г. и 2000 г. на срещите на Европейската асоциация за синтетичен каучук (съображение 51 от обжалваното решение).

      8        Приетата продължителност на нарушението обхваща периода от 20 май 1996 г. до 28 ноември 2002 г. (за Bayer, Eni и Polimeri),
         от 20 май 1996 г. до 31 май 1999 г. (за Shell Petroleum, Shell Nederland и Shell Nederland Chemie), от 1 юли 1996 г. до 28 ноември
         2002 г. (за Dow Chemical), от 1 юли 1996 г. до 27 ноември 2001 г. (за Dow Deutschland), от 16 ноември 1999 г. до 28 ноември
         2002 г. (за Unipetrol и Kaučuk), от 16 ноември 1999 г. до 22 февруари 2000 г. (за Stomil), от 22 февруари 2001 г. до 28 февруари
         2002 г. (за Dow Deutschland Anlagengesellschaft) и от 26 ноември 2001 г. до 28 ноември 2002 г. (за Dow Europe) (съображения
         476—485 и член 1 от разпоредителната част на обжалваното решение).

      9        Бутадиеновият каучук (наричан по-нататък „БК“) и стирен-бутадиеновият каучук, получен чрез емулсионна полимеризация (наричан
         по-нататък „СБК“), са синтетични каучуци, използвани главно при производството на автомобилни гуми. Тези два продукта са взаимозаменими,
         като могат да бъдат заменени и с други синтетични каучуци или с естествен каучук (съображения 3—6 от обжалваното решение).

      10      Освен производителите, посочени в обжалваното решение, други производители от Азия и от Източна Европа са продали ограничени
         количества БК и СБК на територията на ЕИП. Впрочем значителна част от БК се произвежда пряко от големите производители на
         автомобилни гуми (съображение 54 от обжалваното решение).

      11      На 20 декември 2002 г. Bayer се свързва със службите на Комисията и изразява желанието си да сътрудничи във връзка с БК и
         СБК в съответствие с Известие на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели
         (ОВ C 45, 2002 г., стр. 3, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“). Що се отнася до СБК, Bayer описва дейността
         на картела в устно изявление. То е записано на касета (съображение 67 от обжалваното решение).

      12      На 14 януари 2003 г. в устно изявление Bayer описва дейността на картела във връзка с БК. Устното изявление е записано на
         касета. Bayer представя и протоколи от заседанията на комитета за БК на Европейската асоциация за синтетичен каучук (съображение
         68 от обжалваното решение).

      13      На 5 февруари 2003 г. Комисията съобщава на Bayer решението си да му предостави условно освобождаване от глоба (съображение
         69 от обжалваното решение).

      14      На 27 март 2003 г. Комисията извършва проверка в помещенията на Dow Deutschland & Co. в приложение на член 14, параграф 3
         от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (OВ 13, 1962 г.,
         стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3) (съображение 70 от обжалваното решение).

      15      Между септември 2003 г. и юли 2006 г. Комисията отправя до посочените в обжалваното решение предприятия няколко искания за
         предоставяне на информация на основание член 11 от Регламент № 17 и член 18 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември
         2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1;
         Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) (съображение 71 от обжалваното решение).

      16      На 16 октомври 2003 г. Dow Deutschland и Dow Deutschland & Co. се срещат със службите на Комисията и изразяват желанието си
         да сътрудничат съгласно Известието относно сътрудничеството. По време на тази среща в устно изявление дружествата описват
         дейността на картела във връзка с БК и СБК. Това устно изявление е записано. Предоставена е и папка със свързани с картела
         документи (съображение 72 от обжалваното решение).

      17      На 4 март 2005 г. Комисията уведомява Dow Deutschland за намерението си да намали глобата му с между 30 % и 50 % (съображение
         73 от обжалваното решение).

      18      На 7 юни 2005 г. Комисията образува производство и изпраща първо изложение на възраженията на предприятията, адресати на обжалваното
         решение — с изключение на Unipetrol — както и на Dwory. Първото изложение на възраженията е насочено и срещу Tavorex, но не
         му е връчено, тъй като Tavorex е обявено в несъстоятелност, считано от октомври 2004 г. Поради това производството срещу него
         е прекратено (съображения 49 и 74 от обжалваното решение).

      19      Засегнатите предприятия представят писмени становища по първото изложение на възраженията (съображение 75 от обжалваното решение).
         Те получават и достъп до преписката, под формата на CD-ROM, както и до устните изявления и свързаните с тях документи в помещенията
         на Комисията (съображение 76 от обжалваното решение).

      20      На 3 ноември 2005 г. Manufacture française des pneumatiques Michelin (наричано по-нататък „Michelin“) подава молба за встъпване
         в производството. То представя писмено становище на 13 януари 2006 г. (съображение 78 от обжалваното решение).

      21      На 6 април 2006 г. Комисията приема второ изложение на възраженията и го изпраща до предприятията — адресати на обжалваното
         решение. Засегнатите предприятия представят писмени становища в това отношение (съображение 84 от обжалваното решение).

      22      На 12 май 2006 г. Michelin подава жалба на основание член 5 от Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година
         относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 123, стр. 18; Специално издание на български
         език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242) (съображение 85 от обжалваното решение).

      23      На 22 юни 2006 г. Предприятията — адресати на обжалваното решение, с изключение на Stomil, както и Michelin участват в изслушването
         пред Комисията (съображение 86 от обжалваното решение).

      24      Поради липса на достатъчно доказателства за участие на Dwory в картела Комисията решава да прекрати производството по отношение
         на него (съображение 88 от обжалваното решение). Комисията решава да прекрати производството и по отношение на Syndial (съображение
         89 от обжалваното решение).

      25      Освен това, докато първоначално са използвани два отделни номера на преписки (един за БК и един за СБК) (COMP/E-1/38.637 и
         COMP/E-1/38.638), след първото изложение на възраженията Комисията използва един-единствен номер (COMP/F/38.638) (съображения
         90 и 91 от обжалваното решение).

      26      Административното производство приключва на 29 ноември 2006 г. с приемането на обжалваното решение от Комисията.

      27      Съгласно член 1 от разпоредителната част на обжалваното решение следните предприятия са нарушили член 81 ЕО и член 53 ЕИП,
         като в посочените периоди са участвали в едно-единствено и трайно споразумение, в рамките на което са се споразумели да определят
         целеви цени, да разпределят клиенти чрез съглашения за въздържане от конкуренция и да обменят чувствителна информация относно
         цените, конкурентите и клиентите в секторите на БК и на СБК:

      а)      Bayer, от 20 май 1996 г. до 28 ноември 2002 г.;
      б)      Dow Chemical, от 1 юли 1996 г. до 28 ноември 2002 г.; Dow Deutschland, от 1 юли 1996 г. до 27 ноември 2001 г.; Dow Deutschland
         Anlagengesellschaft, от 22 февруари 2001 г. до 28 февруари 2002 г.; Dow Europe, от 26 ноември 2001 г. до 28 ноември 2002 г.;

      в)      Eni, от 20 май 1996 г. до 28 ноември 2002 г.; Polimeri, от 20 май 1996 г. до 28 ноември 2002 г.;
      г)      Shell Petroleum, от 20 май 1996 г. до 31 май 1999 г.; Shell Nederland, от 20 май 1996 г. до 31 май 1999 г.; Shell Nederland
         Chemie, от 20 май 1996 г. до 31 май 1999 г.;

      д)      Unipetrol, от 16 ноември 1999 г. до 28 ноември 2002 г.; Kaučuk, от 16 ноември 1999 г. до 28 ноември 2002 г.;
      е)      Stomil, от 16 ноември 1999 г. до 22 февруари 2000 г.
      28      Въз основа на направените в обжалваното решение фактически констатации и правна преценка Комисията налага на засегнатите предприятия
         глоби, чийто размер е изчислен в съответствие с метода, изложен в Насоките относно метода за определяне на размера на глобите,
         налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за Европейска общност за въглища
         и стомана (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък
         „Насоките“), както и в Известието относно сътрудничеството.

      29      С член 2 от разпоредителната част на обжалваното решение Комисията налага следните глоби:

      а)      Bayer: 0 EUR;
      б)      Dow Chemical: 64,575 милиона евро, от които:
      i)      60,27 милиона евро солидарно с Dow Deutschland;
      ii)      47,355 милиона евро солидарно с Dow Deutschland Anlagengesellschaft и Dow Europe;
      в)      ENI и Polimeri, солидарно: 272,25 милиона евро;
      г)      Shell Petroleum, Shell Nederland и Shell Nederland Chemie, солидарно: 160,875 милиона евро;
      д)      Unipetrol и Kaučuk, солидарно: 17,55 милиона евро;
      е)      Stomil: 3,8 милиона евро.
      30      В член 3 от разпоредителната част на обжалваното решение Комисията нарежда на изброените в член 1 предприятия да преустановят
         незабавно, ако все още не са го направили, посочените в същия член нарушения и да се въздържат занапред от всякакви действия
         или поведение, описани в член 1, както и от всякакви мерки с еквивалентна цел или последици.

       Производство и искания на страните
      31      Stomil подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 19 февруари 2007 г.

      32      С решение на председателя на Общия съд от 2 април 2009 г. г‑н N. Wahl е определен за попълване на състава поради възпрепятстване
         на един от членовете му.

      33      Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (първи състав) решава да започне устната фаза на производството.

      34      В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник на Общия съд, последният
         приканва страните да отговорят на някои въпроси и да представят определени документи. Страните изпълняват тези искания в определения
         срок.

      35      Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от
         20 октомври 2009 г.

      36      Stomil моли Общия съд:

      –        като главно искане, да отмени обжалваното решение, по-специално членове 1—4 от него, в частта относно Stomil,
      –        при условията на евентуалност:
      –        да отмени член 2 от обжалваното решение, доколкото се отнася до него,
      –        или да измени член 2 от обжалваното решение, доколкото се отнася до него, така че да отмени наложената глоба или съществено
         да намали размера ѝ,

      –        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
      37      Комисията моли Общия съд:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди Stomil да заплати съдебните разноски.
       От правна страна
      38      В жалбата си Stomil изтъква четиринадесет правни основания. С тях Stomil оспорва по-същество участието си в картела, извода
         на Комисията, че то носи отговорност, при положение че действа като посредник на Dwory, продължителността на нарушението и
         размера на глобата. Освен това Stomil иска да се постановят процесуално-организационните действия, по-специално за да се разпореди
         на Комисията да му предостави достъп до изявленията на предприятията, направени в рамките на Известието относно сътрудничеството.

      39      Най-напред следва да се разгледа първото правно основание на Stomil, изведено от липсата на доказателства за участието му
         в картела.

       По първото правно основание, изведено от липсата на доказателства за участието на Stomil в картела
       Доводи на страните
      –       Доводи на Stomil
      40      Stomil смята, че Комисията е нарушила член 81 ЕО, като не е доказала надлежно участието му в картела.

      41      Комисията приела, че Stomil участвало в две срещи на картела, а именно в проведената във Франкфурт (Германия) среща от 16 ноември
         1999 г. и в проведената във Wermelskirchen (Германия) среща от 22 февруари 2000 г. Според Stomil изводите на Комисията били
         неоснователни. Освен това то твърди, че не били налице други доказателства за участието му в разглеждания картел.

      –       По участието на Stomil в проведената във Франкфурт среща от 16 ноември 1999 г.
      42      Според Stomil представените от Комисията доказателства не удостоверяват, че на 16 ноември 1999 г. вечерта то е участвало в
         неофициална среща в хотел „Le Méridien“, проведена паралелно на срещата на Европейската асоциация за синтетичен каучук.

      43      Stomil уточнява по-конкретно, че г‑н L. (Stomil) не бил отседнал в хотел „Le Méridien“ и че е заминал след срещата на Европейската
         асоциация за синтетичен каучук, приключила на 16 ноември 1999 г. в 11 часа. В това отношение Stomil представя две изявления
         на г‑н L. (Stomil), както и фактура от хотел. Stomil поддържа, че не е променило версията си за фактите, както твърди Комисията
         в писмените си изявления. То винаги е отричало участието си в разглежданата неправомерна среща. Представените от Stomil доказателства
         били допустими и Комисията погрешно се позовавала на Решение на Общия съд от 8 март 2007 г. по дело France Télécom/Комисия
         (T‑339/04, Сборник, стр. II‑521).

      44      Изявлението на Dow, възпроизведено в съображение 202 от обжалваното решение, не било надеждно, тъй като било потвърдено само
         от г‑н P. (Bayer), който не бил във Франкфурт на 16 ноември 1999 г. вечерта. В това отношение Stomil се позовава на редица
         документи от преписката по разследването. Ето защо според Stomil в съответствие със съдебната практика непотвърденото твърдение
         на Dow, което се оспорва от Stomil и от останалите заинтересовани лица по време на административното производство, не представлява
         надлежно доказателство за участието на Stomil в тази среща. Stomil подчертава също така, че не било възможно г‑н L. (EniChem)
         да е бил във Франкфурт на 16 ноември 1999 г. вечерта.

      45      Не били налице доказателства за присъствието на г‑н L. (Stomil). В отчета на г‑н F. (Dow) за направените разходи не се посочвала
         причината, поради която бил направен разходът, нито евентуалните участници в среща. Що се отнася до ръкописните бележки на
         г‑н N. (Dow), в тях не се споменавал нито г‑н L. (Stomil), нито Stomil. Много било вероятно г‑н N. всъщност да е водил тези
         бележки за свое сведение. Безспорно Dwory било посочено в тези бележки (обозначено със съкращението „OS“). Въпреки това редица
         представени от Stomil доказателства удостоверявали, че не било възможно то да е източник на посочената в разглежданите бележки
         информация. Следователно тези ръкописни бележки отразявали лични предположения на г‑н N. или произтичали от публични източници.
         Stomil посочва по-специално, че не е осъществявало контакт с Michelin като клиент след втория семестър на 1998 г. — момент,
         в който Dwory го уведомява, че поема продажбите на СБК за този клиент. Що се отнася до дружеството Goodyear, Stomil не било
         правило доставки на този клиент през 1999 г. или 2000 г. Що се отнася до дружеството TGA, Stomil не познавало този клиент.
         На последно място не било възможно Stomil да познава потенциала на Dwory относно СБК „за битови нужди“, тъй като Dwory било
         само износител. Освен това в списъка не били посочени трима от основните клиенти на Stomil, а именно дружествата Vredestein,
         Nokian и Pegasus. Впрочем Stomil отбелязва, че членовете на картела редовно и многократно са бъркали Stomil с Dwory.

      46      Stomil посочва още, че в писмената си защита Комисията признава, че споменатата в обжалваното решение среща от 16 ноември
         1999 г. всъщност не се е състояла. Така Комисията се опитвала да замени направените в обжалваното решение фактически констатации
         с теория, съгласно която на 15 ноември 1999 г. била проведена неправомерна среща. Stomil подчертава, че липсват доказателства
         в подкрепа на тази теория. Единственото доказателство, представено от Комисията, било касова бележка от същата дата, удостоверяваща,
         че в бара са били сервирани напитки за 89,50 DEM. Според Stomil тази касова бележка не удостоверява какви въпроси са били
         обсъждани, нито доказва, че проведеното обсъждане представлява неправомерно действие. Освен това, видно от обжалваното решение,
         сметката в бара била платена на 16 ноември 1999 г. от г‑н F. (Dow), а не от г‑н P. (Bayer). На последно място Stomil подчертава,
         че според Комисията г‑н T. (Kralupy) участвал в неправомерните обсъждания, при положение че видно от отчета на г‑н P. за направените
         разходи, г‑н T. не е присъствал.

      47      С излагането на твърдението за тази нова среща Комисията нарушавала правото на защита на Stomil и не изпълнявала задължението
         си за мотивиране, тъй като на Stomil не била предоставена възможност да изрази становище по това твърдение в хода на административното
         производство.

      48      Освен това допуснатата от Комисията грешка водела до незаконосъобразност на член 1 от обжалваното решение, в който се приема,
         че Stomil е участвало в разглежданото нарушение, считано от 16 ноември 1999 г. Като се позовава на Решение на Общия съд от
         11 декември 2003 г. по дело Ventouris/Комисия (T‑59/99, Recueil, стр. II‑5257, точки 31—33), Stomil добавя, че разпоредителната
         част на дадено решение може да се тълкува с оглед на изложените в него мотиви единствено при неяснота на използваните в нея
         изрази. Stomil поддържа, че в конкретния случай разпоредителната част на обжалваното решение е съвсем ясна.

      –       По участието на Stomil в проведената във Wermelskirchen среща от 22 февруари 2000 г.
      49      Според Stomil нямало доказателства, че участниците в заседание на подкомитет на Европейската асоциация за синтетичен каучук,
         проведено на 22 февруари 2000 г. във Wermelskirchen, са извършили нарушение.

      50      В съображение 446 от обжалваното решение обаче Комисията е приела, че с тази среща е приключвало участието на Stomil в картела.

      –       По липсата на други доказателства за участието на Stomil в картела
      51      Според Stomil, след като единственото представено от Комисията доказателство не е удостоверявало участието му в картела, останалите
         общи твърдения, възпроизведени в обжалваното решение, не могли да се ползват с доказателствена сила.

      52      На първо място, Stomil подчертава по-специално липсата на доказателства за участието му в каквото и да било споразумение за
         определяне на цени. В това отношение то отбелязва, че в изявлението си, възпроизведено в съображение 114 от обжалваното решение,
         Bayer всъщност имало предвид Dwory, а не Stomil, както сочи Комисията. Stomil отбелязва, че е участвало с Dwory в заседания
         на Европейската асоциация за синтетичен каучук в периода след 1999 г. Също така Dow не посочвало, че Stomil е участвало в
         обсъждания относно цените. В това отношение Stomil се позовава на съображение 115 от обжалваното решение. Това важало и за
         доказателствата на Shell относно периода от 30 август 1995 г. до 31 май 1999 г. (съображения 119, 120 и 123 от обжалваното
         решение).

      53      На второ място, Stomil поддържа, че нямало доказателства за участието му в разпределяне на пазара. В изявлението на Dow, възпроизведено
         в съображение 125 от обжалваното решение, не се уточнявали нито предметът на споразумението, нито датата, на която е било
         сключено, нито дали Stomil или Dwory са участвали в него. Изводът на Комисията, че Dow е имало предвид Stomil, бил неоснователен.

      54      На трето място, Stomil отбелязва, че чувствителна търговска информация била обменена единствено на срещата от 16 ноември 1999 г.,
         проведена във Франкфурт. Впрочем потвърждението на Shell, посочено в съображение 133 от обжалваното решение, било без значение
         за отнасящия се до Stomil период. Освен това, както вече било доказано, Stomil не разполагал с чувствителна информация относно
         доставките на Dwory на СБК за възприетия в обжалваното решение период.

      55      С останалите общи твърдения в обжалваното решение не е можело надлежно да се докаже участието на Stomil в картела. Съображения
         155, 156, 158 и 159 от обжалваното решение или се отнасяли до Dwory, или не доказвали, че Stomil е извършило нарушение.

       Доводи на Комисията
      –       По участието на Stomil в проведената във Франкфурт среща от 16 ноември 1999 г.
      56      На първо място, Комисията уточнява, че видно от изложеното в обжалваното решение (съображения 199—212 от обжалваното решение),
         в ранните часове на 16 ноември 1999 г. е проведена неофициална среща, на която са сключени споразумения относно цените и е
         обменена информация относно основните клиенти.

      57      Комисията поддържа, че в жалбата си Stomil е променило версията си за фактите. Понастоящем Stomil отричало участието си в
         разглежданата неправомерна среща, като изтъквало мястото, на което се е намирал г‑н L. (Stomil) вечерта на 16 ноември 1999 г.
         Stomil обаче не е изложило тези факти в хода на административното производство. Следователно съгласно съдебната практика Общият
         съд трябвало да приеме, че доказателствата, които Stomil е представило в подкрепа на доводите си [а именно двете изявления
         на г‑н L. (Stomil) и фактурата му от хотел], били недопустими. Комисията посочва още, че всъщност тези доказателства са ирелевантни.
         Освен това Комисията разполагала с доказателства за провеждането на неофициална среща на 15 ноември 1999 г. вечерта, както
         и за участието на г‑н L. (Stomil) в тази среща. Комисията представя по-конкретно фактура от хотел и формуляр за отчет на направените
         разходи на г‑н P., съдържащи се в преписката по разследването.

      58      Обратно на твърденията на Stomil, Комисията отбелязва, че в изявлението на Dow, възпроизведено в съображение 204 от обжалваното
         решение, ясно се указва участието на г‑н L. (Stomil) в проведените в рамките на картела обсъждания. Това изявление било потвърдено
         от Bayer (съображение 205 от обжалваното решение). Що се отнася до ръкописните бележки на г‑н N. (Dow), Комисията посочва,
         че първата им част се отнася до по-широк пазар от този на СБК, на който Stomil със сигурност има интереси. Освен това Комисията
         отбелязва, че правоотношението между Stomil и Dwory е прекратено постепенно и частично едва неотдавна и че поради това било
         много вероятно обменената информация да е от значение за Stomil и да представлява интерес за него. Така Комисията е разполагала
         с достатъчно доказателства за присъствието и участието на Stomil в срещата на картела, проведена на 15 и 16 ноември 1999 г.

      59      Комисията посочва още, че в раздел 4.3.8 от обжалваното решение тя е представила доказателства за провеждането на среща на
         „15 и 16 ноември 1999 г.“ [неофициален превод]. Следователно срещата от 15 ноември 1999 г. не била „нова“. Освен това Stomil
         бъркало два отчета за направените разходи. Г‑н P. платил сметката в бар „Casablanca“. От своя страна г‑н F. платил наемната
         цена за заседателната зала. Следователно хронологията на събитията не била променена. Нямало и непоследователност в приетите
         от Комисията доказателства.

      60      На последно място, Комисията поддържа, че в разпоредителната част на обжалваното решение, по-специално в член 1, буква е),
         не се посочва изрично, че Stomil е участвало в среща на 15 ноември 1999 г. В обжалваното решение се посочвало, че Stomil е
         участвало в нарушение на член 81 ЕО между 16 ноември 1999 г. и 22 февруари 2000 г. Комисията отбелязва, че никога не е твърдяла,
         че уговорките, постигнати на срещата от 15 ноември 1999 г. вечерта, незабавно са породили действие. Във всеки случай срещата
         продължила до ранните часове на 16 ноември 1999 г.

      –       По участието на Stomil в проведената във Wermelskirchen среща от 22 февруари 2000 г.
      61      Комисията уточнява, че както е видно от съображения 213—215 от обжалваното решение, тя не твърди, че на проведената във Wermelskirchen
         среща от 22 февруари 2000 г. са извършени неправомерни действия. Следователно изложените от Stomil доводи били неотносими
         в това отношение.

      –       По липсата на други доказателства за участието на Stomil в картела
      62      Комисията уточнява, че тя не твърди в обжалваното решение, че срещата от 15 и 16 ноември 1999 г. е довела до изрично споразумение
         за разпределяне на пазара. Тя отбелязва обаче, че разполага с доказателства за присъствието на Stomil и за участието му по
         време на тази среща в обсъжданията относно цените и обмена на информация. Участието на Stomil се потвърждавало от ръкописните
         бележки и от изявленията на Dow (съображения 201 и 202 от обжалваното решение). Участието на г‑н L. (Stomil) и качеството
         му на служител в Stomil били потвърдени от Dow и от предоставения от Комисията протокол от официалната среща. Представените
         от Bayer доказателства, посочени в съображения 155 и 156 от обжалваното решение, също потвърждавали участието на г‑н L. (Stomil).

       Съображения на Общия съд
      63      Следва да се припомни, че що се отнася до събирането на доказателствата за нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, Комисията
         трябва да докаже установените от нея нарушения и да посочи доказателствата, които надлежно удостоверяват осъществяването на
         фактическия състав на нарушението (Решение на Съда от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия, C‑185/95 P, Recueil,
         стp. I‑8417, точка 58 и Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, стp. I‑4125,
         точка 86). Следователно е необходимо Комисията да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение,
         че нарушението е било извършено (вж. Решение на Общия съд от 6 юли 2000 г. по дело Volkswagen/Комисия, T‑62/98, Recueil, стp. II‑2707,
         точка 43 и цитираната съдебна практика). Следва да се припомни също, че за да е налице споразумение по смисъла на член 81,
         параграф 1 ЕО, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение
         (Решение на Съда от 15 юли 1970 г. по дело ACF Chemiefarma/Комисия, 41/69, Recueil, стp. 661, точка 112 и Решение на Съда
         от 29 октомври 1980 г. по дело Van Landewyck и др./Комисия, 209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стp. 3125, точка 86, Решение
         на Общия съд от 17 декември 1991 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия, T‑7/89, Recueil, стp. II‑1711, точка 256). Ако съдът
         има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение. Следователно
         съдът не би могъл да направи извод, че Комисията надлежно е доказала наличието на разглежданото нарушение, ако той все още
         има съмнение по този въпрос (Решение на Общия съд от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danone/Комисия, T‑38/02, Recueil,
         стр. II‑4407, точка 215).

      64      Освен това е обичайно в рамките на антиконкурентните практики и споразумения дейностите да се осъществяват скрито, срещите
         да се провеждат тайно и свързаната с тях документация да бъде сведена до минимум. От това следва, че дори Комисията да открие
         документи, удостоверяващи изрично осъществяването на незаконни контакти между операторите, нормално те биха били частични
         и откъслечни, така че често се оказва необходимо някои подробности да се възстановяват чрез дедукция. Ето защо в повечето
         случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения
         и улики, които, взети заедно и при липса на друго смислено обяснение, могат да представляват доказателство за нарушение на
         правилата на конкуренцията (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00
         P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точки 55—57 и Решение на Съда от 25 януари 2007 г.
         по дело Sumitomo Metal Industries и Nippon Steel/Комисия, C‑403/04 P и C‑405/04 P, Сборник, стр. I‑729, точка 51).

      65      В конкретния случай следва да се отбележи, че участието на Stomil в разглеждания картел е прието само по отношение на неправомерната
         среща от 15 и 16 ноември 1999 г., проведена във Франкфурт.

      66      В това отношение Комисията приема по-точно, че „на 16 ноември 1999 г. вечерта и през нощта“ [неофициален превод] е проведена
         среща на картела паралелно с официалната среща на Европейската асоциация за синтетичен каучук (съображение 212 от обжалваното
         решение). В тази неправомерна среща са участвали г‑н P. (Bayer), г‑н F., г‑н N., г‑н V. (Dow), г‑н L. (Stomil), г‑н L. (EniChem)
         и г‑н T. (Tavorex). Въпросните лица са се срещнали най-напред в бара на хотел, преди да наемат заседателна зала (съображение
         202 от обжалваното решение).

      67      В самото начало следва да се отхвърлят доводите на Комисията относно недопустимостта на довода на Stomil, че на 16 ноември
         вечерта г‑н L. (Stomil) не е бил във Франкфурт, както и на документите, представени по преписката в това отношение. Всъщност
         трябва да се приеме, че Stomil само оспорва пред Общия съд направения в обжалваното решение извод, че е извършило нарушение.
         Освен това от материалите по преписката следва, че в хода на административното производство Stomil винаги е оспорвало участието
         си в неправомерната среща. Във всеки случай и по изложените по-долу съображения трябва да се отбележи, че съответните документи
         не са релевантни за постановяване на решение по спора, както впрочем поддържа Комисията в писмените си изявления.

      68      По същество, първо, от материалите по преписката следва, че в съответствие с твърденията на Stomil на 16 ноември 1999 г. вечерта
         г‑н P. (Bayer) не е бил във Франкфурт. Комисията признава този факт.

      69      Второ, следва да се отбележи, че обжалваното решение съдържа множество противоречия по отношение на точния момент на провеждане
         на въпросната неправомерна среща. Така въз основа на изявлението на Dow в съображение 212 от обжалваното решение Комисията
         посочва „16 ноември 1999 г. вечерта и през нощта“ [неофициален превод]. В съображение 297 от обжалваното решение Комисията
         приема също така, че въпросната неправомерна среща е проведена „през нощта на 15 срещу 16 ноември 1999 г.“ [неофициален превод].
         Освен това в раздел 4.3.8 от обжалваното решение са посочени 15 и 16 ноември 1999 г. Накрая в разпоредителната част на последното
         при определяне на началния момент на нарушението по отношение на Stomil е приета датата 16 ноември 1999 г.

      70      Трето, множество обективни данни също разкриват противоречия по отношение на предполагаемата дата на въпросната неправомерна
         среща и по отношение на другите възможни обяснения, предоставени от Комисията. Така в отчета на г‑н P. (Bayer) за направените
         разходи, който се отнася по-специално до плащане на сумата от 84,5 DEM в бара на хотела, е посочена датата 15 ноември 1999 г.
         За сметка на това заплащането на наемната цена за заседателна зала в размер на 436 DEM е регистрирано на 16 ноември 1999 г.
         Освен това в ръкописните бележки на г‑н N. (Dow) е посочена само датата 16 ноември 1999 г. Накрая в изявлението на Dow, възпроизведено
         в съображение 202 от обжалваното решение, се пояснява, че неправомерната среща се е състояла след официалната среща на Европейската
         асоциация за синтетичен каучук, проведена на 16 ноември сутринта.

      71      Четвърто, в изявлението на Dow, възпроизведено в съображение 202 от обжалваното решение, е посочено, че г‑н P. (Bayer), г‑н F.,
         г‑н N., г‑н V. (Dow), г‑н L. (Stomil), г‑н L. (EniChem) и г‑н T. (Tavorex) са се срещнали най-напред в бара на хотела, преди
         да наемат заседателна зала. При все това в отчета на г‑н P. за направените разходи във връзка със заплатените на бара консумации,
         който Комисията изтъква в писмените си изявления, се споменава присъствието и на генералния секретар към онзи момент на Европейската
         асоциация за синтетичен каучук (г‑жа C.). От съображения 95 и 115 от обжалваното решение следва обаче, че генералният секретар
         никога не е участвал в срещи на картела. Ето защо само от обстоятелството, че г‑н L. (Stomil) е участвал в срещата в бара
         на хотела, не може да се заключи, че той е участвал в неправомерна среща.

      72      Пето, що се отнася до ръкописните бележки на г‑н N. (Dow), безспорно Комисията не е приела, че Stomil носи отговорност за
         картела относно БК. Поради това частта от ръкописните бележки на г‑н N., която се отнася до БК, не може да има доказателствена
         сила по отношение на Stomil. Що се отнася до частта от ръкописните бележки на г‑н N., която се отнася до СБК, следва да се
         отбележи, че освен участващите в картела производители като доставчици на някои клиенти са посочени други производители, които
         не участват в картела. При тези особени условия не може да се изключи възможността оценки за доставките да са били извършени
         само между някои производители, без да е възможно точно да се определи дали Stomil е участвало в изготвянето им, по-специално
         с оглед на съществуващите противоречия по отношение на предполагаемата дата на въпросната неправомерна среща.

      73      Като отчита взаимовръзката между всички тези специфични обстоятелства по настоящия случай, Общият съд приема, че са налице
         съмнения относно участието на Stomil в неправомерна среща на 15 и 16 ноември 1999 г. във Франкфурт. Тези съмнения трябва да
         бъдат в полза на Stomil.

      74      При тези обстоятелства Общият съд приема, че доколкото се отнасят до Stomil, доказателствата, посочени в частта от обжалваното
         решение относно срещите на картела, не са достатъчни, за да се заключи, че това предприятие е участвало в разглежданите неправомерни
         споразумения.

      75      Доказателствата, посочени в частта от обжалваното решение относно описанието на картела (раздел 4.2 от обжалваното решение),
         не биха могли да опровергаят този извод.

      76      В това отношение Общият съд приема, че макар да е възможно някои от посочените в раздел 4.2 от обжалваното решение доказателства
         да имат определена доказателствена стойност, по-специално общото изявление на Bayer, посочено в съображение 156 от обжалваното
         решение, с оглед на изложените по-горе специфични обстоятелства относно срещите на картела и на съмненията, които трябва да
         бъдат в полза на жалбоподателя, тези доказателства не са достатъчни, за да обосноват извода за наличието на нарушение от страна
         на Stomil.

      77      С оглед на всички тези доказателства и в рамките на цялостната им преценка Общият съд счита, че Комисията е допуснала грешка,
         като е приела, че Stomil е участвало в картела.

      78      Ето защо обжалваното решение следва да се отмени в частта му относно Stomil, без да е необходимо да се разглеждат другите
         правни основания, изтъкнати в подкрепа на жалбата, и по- специално отношенията между принципали и представители в рамките
         на нарушения на правилата на конкуренцията; не е необходимо да се разглежда и искането на жалбоподателя за постановяване на
         процесуално-организационни действия.

       По съдебните разноски
      79      Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
         е направено такова искане. След като Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски
         в съответствие с исканията на Stomil.

      По изложените съображения
      ОБЩИЯТ СЪД (първи състав)
      реши:
      1)      Отменя Решение С (2006) 5700 окончателен на Комисията от 29 ноември 2006 г. относно производство по прилагане на член 81 [ЕО]
            и на член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/F/38.638 — Бутадиенов каучук и стирен-бутадиенов каучук, получен чрез
            емулсионна полимеризация) в частта относно Trade-Stomil sp. z o.o.
      2)      Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.

               Dehousse

               Wiszniewska-Białecka

               Wahl

         Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 юли 2011 година.
      Подписи
      * Език на производството: английски.