title: Решение на Съда (първи състав) от 8 май 2008 г. # Eurohypo AG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Обжалване - Марка на Общността - Регламент (ЕО) № 40/94 - Член 7, параграф 1, буква б) - Словна марка "EUROHYPO" - Абсолютно основание за отказ на регистрация - Марка, лишена от отличителни белези. # Дело C-304/06 P.

text:
      Дело C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП)
      „Обжалване — Марка на Общността — Регламент (ЕО) № 40/94 — Член 7, параграф 1, буква б) — Словна марка „EUROHYPO“ — Абсолютно основание за отказ на регистрация — Марка, лишена от отличителен характер“
      Резюме на решението
      1.        Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Отделно разглеждане
            на различните основания за отказ — Тълкуване на основанията за отказ с оглед на общия интерес, стоящ в основата на всяко едно
            от тях — Преценка на отличителния характер на дадена марка, като се анализира само описателният характер на марката
      (член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94 на Съвета)
      2.        Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, лишени от отличителен
            характер
      (член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 на Съвета)
      1.        Макар да е налице известно припокриване между съответните приложни полета на абсолютните основания за отказ на регистрация
         на марка, посочени в член 7, параграф 1, букви б)—г) от Регламент № 40/94 относно марката на Общността, от постоянна съдебна
         практика все пак е видно, че всяко от основанията за отказ на регистрация, посочени в член 7, параграф 1 от Регламент № 40/94,
         е независимо спрямо останалите и изисква извършването на отделна проверка. Освен това посочените основания за отказ следва
         да бъдат тълкувани в светлината на общия интерес, стоящ в основата на всяко едно от тях, и отчетеният при разглеждане на всяко
         от тези основания за отказ общ интерес може и дори трябва да отрази различни съображения в зависимост от разглежданото основание
         за отказ.

      В това отношение понятието за общ интерес, залегнало в член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, очевидно не се разграничава
         от основната функция на марката, която е да се гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на обозначената
         с марката стока или услуга, като му се позволява без вероятност от объркване да разграничи тази стока или услуга от такива
         с друг произход.

      В този смисъл отличителният характер на дадена марка не би могъл да се прецени, като се анализира само описателният характер
         на марката по смисъла на член 7, параграф 1, буква в), без какъвто и да било самостоятелен анализ на основанието за отказ,
         предвидено в член 7, параграф 1, буква б). Всъщност при такъв анализ не се взима предвид общественият интерес, чиято защита
         конкретно се цели с посочената разпоредба, а именно да се гарантира произходът на обозначената с марката стока или услуга.

      Освен това макар критерият, съгласно който марка, съставена от описателни елементи, може да отговаря на условията за регистрация,
         доколкото думата е навлязла в ежедневния език и е придобила в него самостоятелно значение, да е релевантен в рамките на член 7,
         параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, това не е критерият, с оглед на който трябва да се тълкува буква б) от същата разпоредба.
         Всъщност макар посоченият критерий да позволява да се изключи използването на марка, за да се опише стока или услуга, той
         все пак не позволява да се определи дали дадена марка може да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът
         на стоката или услугата, която тя обозначава.

      (вж. точки 54—56, 58, 59, 61 и 62)
      2.        Словният знак „EUROHYPO“, за който е подадена заявка за регистрация като марка на Общността за „финансови сделки; парични
         сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба, е лишен от
         отличителен характер по отношение на съответните услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 относно
         марката на Общността.

      Всъщност в посочената в заявката за регистрация на марката област средният немскоговорещ потребител разбира словния знак „EUROHYPO“
         като изцяло и общо отнасящ се до финансови услуги, изискващи реални обезпечения, и по-специално ипотечни кредити, платени
         във валутата на Европейския икономически и паричен съюз. Освен това няма какъвто и да било допълнителен елемент, който да
         позволява да се приеме, че комбинацията, образувана от обичайните и общоупотребими елементи EURO и HYPO, е необичайна или
         че има собствено значение, благодарение на което във възприятието на разглежданите потребители услугите на заявителя се отличават
         от тези с друг търговски произход. Ето защо съответните потребители възприемат разглежданата марка като предоставяща сведения
         относно естеството на услугите, които обозначава, а не като указваща произхода на разглежданите услуги.

      (вж. точки 68 и 69)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      8 май 2008 година(*)

      „Обжалване — Марка на Общността — Регламент (ЕО) № 40/94 — Член 7, параграф 1, буква б) — Словна марка „EUROHYPO“ — Абсолютно основание за отказ на регистрация — Марка, лишена от отличителен характер“
      По дело C‑304/06 P
      с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 13 юли 2006 г.,
      Eurohypo AG, установено в Eschborn (Германия), за което се явяват адв. C. Rohnke и адв. M. Kloth, Rechtsanwälte, със съдебен адрес в
         Люксембург,

      жалбоподател,
      като другата страна в производството е
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП), за която се явяват г‑н G. Schneider и г‑н J. Weberndörfer, в качеството на представители,

      ответник в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н A. Tizzano (докладчик), г‑н A. Borg Barthet, г‑н M. Ilešič и г‑н E.
         Levits, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑н J. Swedenborg, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 4 октомври 2007 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 ноември 2007 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Със своята жалба дружеството Eurohypo AG (наричано по-нататък „жалбоподателят“) иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния
         съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (EUROHYPO) (T‑439/04, Recueil, стр. II‑1269, наричано
         по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд отхвърля жалбата му, подадена срещу Решение на
         четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) от 6 август 2004 г. (преписка
         R 829/2002‑4, наричано по-нататък „спорното решение“).

      2        Със спорното решение СХВП отказва да регистрира като марка на Общността словния знак „EUROHYPO“ за услуги от клас 36 съгласно
         Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана
         и допълнена (наричана по-нататък „Ницската спогодба“), като този клас съответства на следното описание: „[ф]инансови сделки;
         парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.

       Правна уредба
      3        Член 7 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (ОВ L 11, 1994 г., стр. 1;
         Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен с Регламент (ЕО) № 3288/94 на Съвета от
         22 декември 1994 г. (ОВ L 349, стр. 83; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 185, наричан по-нататък
         „Регламент № 40/94“) предвижда:

      „1.      Отказва се регистрацията на:
      […]
      б)      марките, които са лишени от отличителни белези [другаде в текста: отличителен характер];
      в)      марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат, в търговията, за да се означи вида, качеството,
         количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето
         на услуга, или други техни характерни особености;

      г)      марките, които се състоят предимно от знаци или означения станали обичайни в ежедневния език или в почтените и трайни търговски
         практики;

      […]
      2.      Параграф 1 се прилага, независимо, че мотивите за отказ съществуват само в една част на Общността.
      […]“
      4        Член 38, параграф 1 от Регламент № 40/94 предвижда:

      „Когато, съгласно член 7 е отказано да бъде регистрирана марка за всички или за част от стоките или от услугите, за които
         е подадена заявка за марка на Общността, заявката се отхвърля за тези стоки или услуги.“

      5        Член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94 гласи:

      „В хода на процедурата, службата пристъпва към служебна проверка на фактите; […].“
       Обстоятелства, предхождащи спора
      6        На 30 април 2002 г. жалбоподателят подава заявка пред СХВП за регистрация на словния знак „EUROHYPO“ за услуги от клас 36
         по смисъла на Ницската спогодба, като този клас съответства на следното описание:

      „Финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране; финансови анализи; инвестиции;
         застрахователна дейност“.

      7        След като в приложение на член 7, параграф 1, букви б) и в) и член 7, параграф 2 от Регламент № 40/94 проверителят на СХВП
         отхвърля заявката с решение от 30 август 2002 г., жалбоподателят подава жалба пред СХВП.

      8        Със спорното решение СХВП уважава частично жалбата и отменя решението на проверителя в частта относно следните услуги: „финансови
         анализи; инвестиции; застрахователна дейност“.

      9        За сметка на това жалбата е отхвърлена по отношение на останалите услуги от клас 36, тоест „[ф]инансови сделки; парични сделки;
         сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“.

      10      По същество СХВП смята, че елементите EURO и HYPO съдържат означение, от което пряко се подразбират характерните особености
         на посочените по-горе пет вида услуги, и че марката не е по-малко описателна вследствие на сливането на двата елемента в една
         дума. Ето защо службата приема, че словният знак „EUROHYPO“ описва „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо
         имущество; финансови услуги; финансиране“, поради което е лишен от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1,
         буква б) от Регламент № 40/94 поне в страните, в които се говори немски език, и че съгласно член 7, параграф 2 от същия регламент
         това е достатъчно, за да се обоснове отказът да се предостави защита.

       Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
      11      На 5 ноември 2004 г. жалбоподателят подава пред Първоинстанционния съд жалба за отмяна на спорното решение. В подкрепа на
         жалбата си той изтъква две правни основания, изведени от нарушение съответно на член 74, параграф 1 и на член 7, параграф 1,
         буква б) от Регламент № 40/94.

      12      С първото си правно основание, изведено от нарушение на член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94, жалбоподателят поддържа,
         че в спорното решение СХВП не е разгледала изчерпателно начина, по който потребителите възприемат словния знак „EUROHYPO“.

      13      Първоинстанционният съд отхвърля това правно основание, като в точка 20 от обжалваното съдебно решение приема, че „[…] обстоятелството,
         че след като е достатъчно убеден в описателния характер на елементите „EURO“ и „HYPO“ и на думата „EUROHYPO“, за да заключи,
         че трябва да се откаже регистрацията, апелативният състав решава да не извършва допълнителни изследвания, не противоречи на
         член 74, параграф 1, първо изречение от Регламент № 40/94“.

      14      С второто си правно основание жалбоподателят изтъква нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, доколкото
         четвърти апелативен състав на СХВП е приел, че словният знак „EUROHYPO“ описва разглежданите финансови услуги.

      15      Що се отнася до основанието за приемане на спорното решение, в точки 41, 43 и 44 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният
         съд отбелязва на първо място, че:

      „41      […] противно на твърденията на СХВП, от точка 12 и следващи от [спорното] решение е видно, че в решението за отхвърляне на
         заявката за регистрация на словния знак „EUROHYPO“ за услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество;
         финансови услуги; финансиране“ се посочва единствено член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94. При все това извършеният
         в точки 13—16 анализ, въз основа на който е прието посоченото решение за отхвърляне, се отнася до описателния характер на
         словния знак „EUROHYPO“.

      […]
      43      Впрочем съществува явно припокриване между съответното приложното поле на основанията, изброени в букви б)—г) от посочената
         разпоредба […].

      44      От практиката на Съда и на Първоинстанционния съд произтича и че словна марка, която описва характерните особености на съответните
         стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, по тази причина е задължително лишена от
         отличителен характер, що се отнася до тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент
         […].“

      16      Ето защо в точка 45 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва, че „[…] преценката на законосъобразността
         на [спорното] решение предполага, че трябва да се провери дали апелативният състав е доказал, че словният знак „EUROHYPO“
         описва услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ от клас 36.
         Ако това е така, отказът на регистрацията произтича от точно прилагане на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94,
         а същевременно и от точно прилагане на член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент, и [спорното] решение трябва да бъде
         потвърдено. […]“.

      17      На следващо място, Първоинстанционният съд проверява дали словният знак „EUROHYPO“ описва разглежданите услуги.

      18      На първо място, в точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение той приема, че СХВП правилно е заключила, че отделните елементи
         EURO и HYPO описват разглежданите услуги.

      19      На второ място, Първоинстанционният съд проверява дали описателният характер на съставните елементи на словния знак „EUROHYPO“
         е налице и при самата сложна дума. В точка 55 от обжалваното съдебно решение той заключава, че това е така поради следните
         причини:

      „55      В конкретния случай словният знак „EUROHYPO“ от една страна е просто комбинация от два описателни елемента, която не създава
         достатъчно различно впечатление от впечатлението, създадено от простото сливане на съставните елементи, за да представлява
         нещо повече от съчетаването на посочените елементи. От друга страна, жалбоподателят не е доказал, че тази сложна дума е навлязла
         в ежедневния език и е придобила собствено значение в този език. Напротив, той твърди, че словният знак „EUROHYPO“ не е навлязъл
         в ежедневния немски език с оглед на описване на финансови услуги.“

      20      Освен това в точка 56 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че разрешението, изведено от Решение
         на Съда от 20 септември 2001 г. по дело Procter & Gamble/СХВП, известно като „Baby-dry“ (C‑383/99 P, Recueil, стр. I‑6251),
         не е съотносимо към конкретния случай, тъй като „[…] [с]ловосъчетанието, разглеждано в рамките на това дело, е езиково изобретение
         с необичайна структура, като хипотезата не е такава, що се отнася до словния знак „EUROHYPO“.

      21      Следователно в точка 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд заключава:

      „Апелативният състав […] законосъобразно е приел, че словният знак „EUROHYPO“ описва услугите „финансови сделки; парични сделки;
         сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ от клас 36, поради което е лишен от отличителен характер. От
         посоченото следва, че съгласно изложеното в точка 45 по-горе няма основание да се проверява дали апелативният състав е изтъкнал
         други основания, за да приеме, че заявеният знак е лишен от отличителен характер.“

      22      На последно място, в точка 58 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че твърдението за нарушение,
         изведено от интензивно използване на марката, е недопустимо, тъй като е изложено за първи път пред Първоинстанционния съд.

      23      Ето защо Първоинстанционният съд отхвърля жалбата в нейната цялост.

       Искания на страните
      24      В жалбата си жалбоподателят моли Съда:

      –        да отмени обжалваното съдебно решение,
      –        да отмени спорното решение,
      –        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
      25      СХВП иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

       По жалбата
      26      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две правни основания, изведени от нарушение съответно на член 74, параграф 1
         и на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.

       По първото правно основание
       Доводи на страните
      27      С първото си правно основание жалбоподателят твърди, че член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94 задължава СХВП да извършва
         задълбочен анализ, за да установи по безспорен начин дали са налице основанията за отказ на регистрацията. В конкретния случай
         обаче СХВП се ограничила само до анализа на описателния характер на отделните елементи EURO и HYPO, без да изложи фактически
         изводи относно словната марка „EUROHYPO“, разглеждана в нейната цялост.

      28      Освен това жалбоподателят обвинява СХВП, че е направила изследвания в Интернет относно марката „EUROHYPO“ и съзнателно е скрила
         резултата, тъй като той не позволявал да се докаже, че тази марка е използвана описателно. По този начин СХВП изопачила фактите.

      29      Следователно Първоинстанционният съд допуснал грешка при прилагане на правото, като заключил, че липсата на позоваване на
         изследвания в Интернет относно описателния характер на марката „EUROHYPO“ в мотивите на спорното решение не противоречи на
         член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94.

      30      СХВП твърди в отговор, че не е обвързана от строги правила относно доказването. По-конкретно в приложение на принципа на свободната
         преценка на доказателствата тя може да се произнася въз основа на собственото си убеждение, ако приеме определен факт за доказан.
         Следователно след като приеме, че разполага с достатъчно доказателства, за да се произнесе, тя не е длъжна да продължи да
         разследва и да анализира.

      31      СХВП подчертава освен това, че описателното използване на определена новосъздадена дума не е релевантен критерий за прилагането
         на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 и следователно апелативният състав не може да се обвинява, че не го е
         споменал.

       Съображения на Съда
      32      На първо място следва да се заключи, че макар формално да изтъква грешка при прилагане на правото, с първото си правно основание
         жалбоподателят по същество иска да постави под съмнение преценката на фактите, извършена от Първоинстанционния съд, и по-специално
         да оспори доказателствената стойност на определени факти, въз основа на които последният е заключил, че СХВП не е длъжна да
         извършва допълнителни изследвания, след като е достатъчно убедена в описателния характер на елементите EURO и HYPO и на думата
         „EUROHYPO“.

      33      От постоянна съдебна практика обаче произтича, че Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява
         доказателствата, които Първоинстанционният съд е приел в подкрепа на тези факти. Всъщност, щом като тези доказателства са
         били редовно събрани, общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането
         на доказателствата са били спазени, само Първоинстанционният съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено
         на доказателствата, които са му били представени. Следователно освен в случай на изопачаване на тези доказателства, тази преценка
         не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда (вж. в този смисъл Решение от 17 декември
         1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия, C‑185/95 P, Recueil, стр. I‑8417, точка 24, Решение от 14 юли 2005 г. по дело Rica
         Foods/Комисия, C‑40/03 P, Recueil, стр. I‑6811, точка 60 и Решение от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия, C‑551/03 P,
         Recueil, стр. I‑3173, точка 52).

      34      В това отношение следва да се припомни, че изопачаване на доказателствата е налице, когато без да е необходимо да се основава
         на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства се явява явно неправилна (Решение от 18 януари 2007 г. по
         дело ПКК и НКК/Съвет, C‑229/05 P, Сборник, стр. I‑439, точка 37, както и Решение от 18 юли 2007 г. по дело Industrias Químicas
         del Vallés/Комисия, C‑326/05 P, Сборник, стр. I‑6557, точка 60).

      35      Налага се обаче изводът, че в рамките на настоящото правно основание жалбоподателят се е ограничил до това да оспори анализа
         на фактите, извършен от СХВП в спорното решение, и по-конкретно твърдението, че подобен анализ е непълен. За сметка на това
         той не доказва, нито дори твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал явна грешка при преценка на доказателствата.

      36      Следователно първото правно основание трябва да се отхвърли като недопустимо.

       По второто правно основание
      37      С второто си правно основание жалбоподателят изтъква, че при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94
         Първоинстанционният съд e допуснал грешка при прилагането на правото. Това правно основание се дели на три отделни части.

      38      В първата част жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд не е взел предвид цялостното впечатление, което създава марката
         „EUROHYPO“. В рамките на втората част той твърди, че Първоинстанционният съд е тълкувал неправилно критериите за отказ на
         регистрацията, предвидени в член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94. На последно място, що се отнася до третата
         част, жалбоподателят поддържа, че Първоинстанционният съд е приложил неправилно принципите, изведени от Решение Baby-dry,
         посочено по-горе.

       По първата част от второто правно основание
      –        Доводи на страните
      39      Според жалбоподателя Първоинстанционният съд е анализирал само описателния характер на елементите EURO и HYPO, разгледани
         самостоятелно, като е проверил цялостното впечатление, създадено от марката, само като второстепенен въпрос. В обжалваното
         съдебно решение Първоинстанционният съд се основал на презумпцията, според която когато съставните елементи на определена
         комбинирана марка са описателни, то цялата марка по принцип също е описателна.

      40      СХВП оспорва тези доводи, като твърди, че Първоинстанционният съд е посветил част от съображенията си именно на пряка и конкретна
         преценка на отличителния характер на комбинираната марка в нейната цялост и не се е основал само на презумпция.

      –        Съображения на Съда
      41      Що се отнася до комбинирана марка като разглежданата в конкретния случай, преценката на отличителния ѝ характер не може да
         се ограничи до анализ на всяка от съдържащите се в нея думи или елементи, разглеждани самостоятелно, а във всеки случай трябва
         да се основава на общото възприемане на тази марка от съответните потребители, а не на презумпцията, че елементи, които поотделно
         са лишени от отличителен характер, не могат да придобият такъв характер след комбинирането им (вж. в този смисъл Решение от
         16 септември 2004 г. по дело SAT.1/СХВП, C‑329/02 P, Recueil, стр. I‑8317, точка 35). Действително самото обстоятелство, че
         всеки от тези елементи, разглеждан самостоятелно, е лишен от отличителен характер, не изключва възможността образуваната от
         тях комбинация да има такъв характер (Решение от 15 септември 2005 г. по дело BioID/СХВП, C‑37/03 P, Recueil, стр. I‑7975,
         точка 29).

      42      Впрочем в точка 54 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно постановява, че за да се прецени описателният
         характер на комбинирана марка, трябва не само да се разгледат различните съставни елементи на марката, но и марката в нейната
         цялост.

      43      Вярно е, че в същата точка 54 Първоинстанционният съд отбелязва, че марка, изразяваща се в съставена от елементи дума, като
         всеки елемент описва характерните особености на стоките и услугите, за които е заявена регистрацията, също описва характерните
         особености на тези стоки или услуги.

      44      Все пак този извод не се отразява на анализа на Първоинстанционния съд в това отношение, тъй като той не се ограничава да
         разгледа като второстепенен въпрос впечатлението, създадено от заявената марка в нейната цялост, а посвещава част от съображенията
         си на това да оцени, що се отнася до комбинирана марка, описателния характер на знака в неговата цялост.

      45      Всъщност в точка 55 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че създаденото от разглежданата марка
         впечатление не е достатъчно различно от впечатлението, създадено от простото сливане на съставните елементи, за да представлява
         нещо повече от съчетаването на посочените елементи, и че жалбоподателят не е доказал, че въпросната сложна дума е навлязла
         в ежедневния език и е придобила собствено значение в него.

      46      Освен това в точка 56 от посоченото съдебно решение Първоинстанционният съд проверява дали разглежданата марка е езиково изобретение
         с необичайна структура, като заключава, че хипотезата не е такава.

      47      На последно място, в точка 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд заключава, че марката „EUROHYPO“, разглеждана
         в нейната цялост, описва разглежданите услуги.

      48      Следователно Първоинстанционният съд не може да бъде обвинен, че не е проверил дали марката, разглеждана в нейната цялост,
         има отличителен характер или че е направил такава проверка само като второстепенен въпрос.

      49      От посоченото следва, че първата част от второто правно основание трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.

       По втората част от второто правно основание
      –        Доводи на страните
      50      Жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд неправилно е приложил за анализ въз основа на член 7, параграф 1, буква б)
         от Регламент № 40/94 критерий, който е релевантен единствено за прилагането на член 7, параграф 1, буква в) от този регламент.
         Всъщност Първоинстанционният съд приел, че марка, съставена от описателни елементи, отговаря на условията за регистрация,
         ако разглежданата дума е навлязла в ежедневния език и е придобила в него собствено значение, докато според жалбоподателя този
         критерий е релевантен само в рамките на прилагане на член 7, параграф 1, буква в) от посочения регламент.

      51      Жалбоподателят подчертава освен това, че макар действително да съществува припокриване между приложното поле съответно на
         член 7, параграф 1, букви б)—г) от Регламент № 40/94, това все пак не освобождава Първоинстанционния съд от задължението самостоятелно
         да тълкува основанията за отказ с оглед на различните цели от общ интерес, преследвани с всяка от тези норми.

      52      В отговор на тези доводи СХВП припомня, че приложните полета на разпоредбите на член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент
         № 40/94 се припокриват и поради това определен описателен знак по принцип попада в приложното поле на двете норми.

      53      Според СХВП обстоятелството, че с въпросните норми се преследват различни цели от общ интерес, не води до различно тълкуване
         на понятието за описателен характер в зависимост от разглежданата норма. Ето защо при тълкуването на член 7, параграф 1, буква
         б) от посочения регламент Първоинстанционният съд не бил допуснал грешка при прилагането на правото .

       Съображения на Съда
      54      На първо място следва да се припомни, че макар Съдът да е имал възможност да отбележи, че е налице известно припокриване между
         съответните приложни полета на абсолютните основания за отказ на регистрация на марка, посочени в член 7, параграф 1, букви б)—г)
         от Регламент № 40/94 (вж. по аналогия, що се отнася до идентичните разпоредби на член 3, параграф 1 от Първа директива 89/104/ЕИО
         на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките (ОВ L 40, 1989 г.,
         стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92), Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Koninklijke
         KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, стр. I‑1619, точка 67 и Решение по дело Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, стр. I‑1699,
         точка 18), от постоянна съдебна практика все пак е видно, че всяко от основанията за отказ на регистрация, посочени в член 7,
         параграф 1 от Регламент № 40/94, е независимо спрямо останалите и изисква извършването на отделна проверка (вж. Решение от
         29 април 2004 г. по дело Henkel/СХВП, C‑456/01 P и C‑457/01 P, Recueil, стр. I‑5089, точка 45, Решение от 21 октомври 2004 г.
         по дело СХВП/Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Recueil, стр. I‑10031, точка 39, както и Решение от 12 януари 2006 г. по дело Deutsche
         SiSi-Werke/СХВП, C‑173/04 P, Recueil, стр. I‑551, точка 59).

      55      Съдът е имал също възможност да уточни, че посочените основания за отказ следва да бъдат тълкувани в светлината на общия интерес,
         стоящ в основата на всяко едно от тях. Отчетеният при разглеждане на всяко от тези основания за отказ общ интерес може и дори
         трябва да отрази различни съображения в зависимост от разглежданото основание за отказ (Решение по дело Henkel/СХВП, посочено
         по-горе, точки 45 и 46, Решение по дело SAT.1/СХВП, посочено по-горе, точка 25, както и Решение по дело BioID/СХВП, посочено
         по-горе, точка 59).

      56      В това отношение следва да се отбележи, че понятието за общ интерес, залегнало в член 7, параграф 1, буква б) от Регламент
         № 40/94, очевидно не се разграничава от основната функция на марката, която е да се гарантира на потребителя или на крайния
         потребител какъв е произходът на обозначената с марката стока или услуга, като му се позволява без вероятност от объркване
         да разграничи тази стока или услуга от такива с друг произход (Решение по дело SAT.1/СХВП, посочено по-горе, точки 23 и 27,
         както и Решение по дело BioID/СХВП, посочено по-горе, точка 60).

      57      В конкретния случай обаче следваната от Първоинстанционния съд логика произтича от неправилно тълкуване на принципите, припомнени
         в точки 54—56 от настоящото решение.

      58      Действително се налага изводът, че от точки 45, 54, 55 и 57 от обжалваното съдебно решение е видно, че Първоинстанционният
         съд е преценил отличителния характер на марката „EUROHYPO“, като е анализирал описателния ѝ характер само по смисъла на член 7,
         параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94. Следователно това съдебно решение не съдържа никакъв самостоятелен анализ на основанието
         за отказ, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент, при положение че именно въз основа на този анализ
         Първоинстанционният съд е отхвърлил второто правно основание от жалбата, изтъкнато срещу спорното решение в първоинстанционното
         производство.

      59      Поради това Първоинстанционният съд е анализирал марката „EUROHYPO“, като по-специално не е взел предвид обществения интерес,
         чиято защита конкретно се цели с член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, а именно да се гарантира какъв е произходът
         на обозначената с марката стока или услуга.

      60      В допълнение в рамките на подобен анализ Първоинстанционният съд използва неправилен критерий, за да прецени дали разглежданата
         марка може да бъде регистрирана.

      61      Съгласно този критерий марка, съставена от описателни елементи, може да отговаря на условията за регистрация, ако думата е
         навлязла в ежедневния език и е придобила самостоятелно значение в този език. Все пак, макар този критерий да е релевантен
         в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, това не е критерият, с оглед на който трябва да се тълкува
         буква б) от същата разпоредба.

      62      Всъщност макар да позволява да се изключи използването на марка, за да се опише стока или услуга, посоченият критерий все
         пак не позволява да се определи дали дадена марка може да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът
         на стоката или услугата, която тя обозначава.

      63      При тези условия жалбоподателят основателно поддържа, че при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94
         в обжалваното съдебно решение е допусната грешка при прилагането на правото.

      64      От посоченото по-горе произтича, че без да е необходимо да се разглежда третата част от второто правно основание на жалбата,
         обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено, доколкото Първоинстанционният съд е постановил, че четвърти апелативен
         състав на СХВП не е нарушил член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, като със спорното решение е отказал да регистрира
         като марка на Общността сложната дума „EUROHYPO“ за следните услуги от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба: „[ф]инансови
         сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.

       По жалбата пред Първоинстанционния съд
      65      Съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда, когато отмени решение на Първоинстанционния съд, Съдът
         може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това. Конкретният случай е
         такъв.

      66      На първо място следва да се отбележи, че както е видно от точка 56 от настоящото решение, наличието на отличителен характер
         на дадена марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 означава, че тя позволява да се установи,
         че стоката, за която се иска регистрация на марката, произхожда от определено предприятие и следователно може да бъде различена
         от стоките на останалите предприятия (Решение по дело Henkel/СХВП, посочено по-горе, точка 34 и цитираната съдебна практика).

      67      В това отношение от постоянна съдебна практика произтича, че този отличителен характер трябва да се оценява, от една страна,
         във връзка със стоките и услугите, за които е поискана регистрацията, а от друга страна, във връзка с възприятието, което
         той поражда у съответните потребители (Решение от 29 април 2004 г. по дело Procter & Gamble/СХВП, C‑473/01 P и C‑474/01 P,
         Recueil, стр. I‑5173, точка 33, както и Решение от 22 юни 2006 г. по дело Storck/СХВП, C‑25/05 P, Recueil, стр. I‑5719, точка 25).

      68      В конкретния случай следва да се заключи, че както отбелязва апелативният състав в спорното решение, без това да се оспорва
         от жалбоподателя, разглежданите услуги са предназначени за всички потребители. В допълнение, безспорно е, че абсолютното основание
         за отказ засяга само един от говорените в Европейския съюз езици, а именно немския език. Следователно съответният потребител,
         с оглед на който трябва да се прецени отличителният характер на марката, е средният немскоговорещ потребител, който е относително
         осведомен и в разумни граници е наблюдателен и съобразителен.

      69      Както обаче СХВП основателно отбелязва в спорното решение, съответните потребители в посочената в заявката за регистрация
         на марката област разбират словния знак „EUROHYPO“ като изцяло и общо отнасящ се до финансови услуги, изискващи реални обезпечения,
         и по-специално като отнасящ се до ипотечни кредити, платени във валутата на Европейския икономически и паричен съюз. Освен
         това няма какъвто и да било допълнителен елемент, който да позволява да се приеме, че комбинацията, образувана от обичайните
         и общоупотребими елементи EURO и HYPO, е необичайна или че има собствено значение, благодарение на което във възприятието
         на разглежданите потребители услугите на жалбоподателя се отличават от тези с друг търговски произход. Ето защо съответните
         потребители възприемат разглежданата марка като предоставяща сведения относно естеството на услугите, които обозначава, а
         не като указваща произхода на разглежданите услуги.

      70      От посоченото следва, че марката, за която е подадена заявка за регистрация, няма отличителен характер по смисъла на член 7,
         параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94. При тези условия жалбата, подадена от жалбоподателя срещу спорното решение, трябва
         да бъде отхвърлена.

       По съдебните разноски
      71      Съгласно член 122 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор се
         взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.

      72      По смисъла на член 69, параграф 2 от същия правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от посочения
         правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като СХВП
         е направила искане за осъждането на жалбоподателя да заплати съдебните разноски и последният е загубил делото, той трябва
         да бъде осъден да заплати разноските, свързани с производствата пред двете инстанции.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (EUROHYPO) (T‑439/04),
            доколкото Първоинстанционният съд на Европейските общности е постановил, че четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация
            във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) не е нарушил член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета
            от 20 декември 1993 година относно марката на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 3288/94 на Съвета от 22 декември 1994 г.,
            като със своето решение от 6 август 2004 г. (преписка R 829/2002‑4) е отказал да регистрира като марка на Общността словосъчетанието
            „EUROHYPO“ за услугите от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите
            за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и допълнена, като този клас съответства на следното описание: „[ф]инансови
            сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.
      2)      Отхвърля жалбата срещу Решение на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни)
            (СХВП) от 6 август 2004 г. (преписка R 829/2002‑4).
      3)      Осъжда Eurohypo AG да заплати съдебните разноски, свързани с производствата пред двете инстанции.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда от 26 януари 1993 г. # Telemarsicabruzzo SpA и други срещу Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni и Ministero della Difesa. # Искане за преюдициално заключение: Pretura di Frascati - Италия. # Съединени дела C-320/90, C-321/90 и C-322/90.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА26 януари 1993 година(*)„Картели и господстващо положение — Използване на канали UHF“По съединени дела C‑320/90, C‑321/90 и C‑322/90с
 предмет: искания, отправени до Съда на основание член 177 от
Договора за ЕИО от Pretura di Frascati (Италия), за постановяване във
връзка с висящите пред тази юрисдикция деламеждуTelemarsicabruzzo SpAиCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni и Ministero della Difesa,и междуTelaltitalia SrlиCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni и Ministero della Difesa,и междуTelelazio SpAиCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni и Ministero della Difesa,на
 преюдициално заключение за тълкуване на членове 85, 86 и 90 от Договора
 за ЕИО във връзка с действията на италианското правителство при
разпределението на UHF честоти, предназначени за телевизионни
предавания,СЪДЪТ,състоящ
 се от: г‑н O. Due, председател, г‑н C. N. Kakouris,
г‑н G. C.Rodríguez Iglesias, г‑н M. Zuleeg и
г‑н J. L. Murray, председатели на състави, г‑н G. F.
 Mancini, г‑н R. Joliet, г‑н F. A. Schockweiler,
г‑н J. C. Moitinho de Almeida, г‑н F. Grévisse,
г‑н M. Díez de Velasco, г‑н P. J. G. Kapteyn
и г‑н D. A. O. Edward, съдии,генерален адвокат: г‑н C. Gulmann,секретар: г‑н H. A. Rühl, главен администратор,като има предвид писмените становища, представени:–        за Telemarsicabruzzo SpA, от адв. Giorgio Rubini, адвокат във Frascati,–        за Telelazio SpA, от адв. Fabrizio Paoletti от Римската адвокатска колегия,–        за
 италианското правителство, от професор Luigi Ferrari Bravo, директор на
 Отдела за дипломатически спорове в Министерството на външните работи, в
 качеството на представител, подпомаган от г‑н Sergio Laporta,
avocatto dello Stato,–        за
 Комисията на Европейските общности, от Enrico Traversa, член на
Правната служба, в качеството на представител,пред вид доклада от съдебното заседание,след
 като изслуша устните становища на италианското правителство и на
Комисията, представени в съдебното заседание от 9 юни 1992 г.,след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 6 октомври 1992 г.,постанови настоящотоРешение1        С
 определения от 4 септември 1990 година, постъпили в Съда на
22 октомври същата година, Vice Pretore di Frascati (Италия)
поставя, на основание член 177 от Договора за ЕИО, два преюдициални
 въпроса, свързани с тълкуването на разпоредбите на Договора относно
конкуренцията, с цел да направи преценка на съвместимостта с общностното
 право на определени аспекти на национална система за разпределение на
честотите за услугата радио- и телевизионно разпространение.2        Тези
 въпроси са повдигнати в рамките на спорове, съответно между дружествата
 „Telemarsicabruzzo“, „Telaltitalia“ и „Telelazio“, собственици на
радио- и телевизионни предаватели, и Circostel (Circolo Costruzioni
Telegrafiche e Telefoniche di Roma, Службата за изграждане на телеграфни
 и телефонни мрежи в Рим), Министерството на пощите и телекомуникациите и
 Министерството на отбраната.3        За
 да разясни тези въпроси, по дела C‑320/90 и C‑322/90 Vice Pretore di
Frascati, след като цитира съдържанието на член 86 от Договора за
ЕИО, се ограничава само с това да изтъкне, че тази разпоредба забранява
всички форми на монопол. По дело C‑321/90 националната юрисдикция
допълва, че пред нея е бил повдигнат въпрос за подсъдност. Тя приема
обаче, че с оглед на предимството на правото на Общността тя не може да
разгледа това възражение преди да отнесе преюдициални въпроси пред Съда.
 Тя уточнява в допълнение, че дори и делото да не ѝ е подсъдно, тези
въпроси са обосновани от съображения за процесуална икономия.4        Преюдициалните въпроси, отправени от Vice Pretore di Frascati, гласят следното:„1)      Съставлява
 ли нарушение на член 85, параграф 3 и на член 86 от Договора
обстоятелството, че италианското правителство е запазило за себе си
използването на някои канали за телевизионни предавания, като е
възпрепятствало използването от частния сектор на UHF канали 67 и 99, и
по-специално на канали 67, 68 и 69, и като не е приело правила за
координиране на използването на тези канали?2)      Съвместимо
 ли е такова действие с Римския договор и със съдържащите се в него
правила на конкуренцията?“5        Комисията
 отбелязва най-напред, че определенията за препращане са особено
лаконични и съдържат малко на брой подробности относно фактическите и
правните елементи, които биха позволили да се определи предметът на
отправените въпроси и следователно да се разбере техният смисъл и
обхват.6        Следва
 да се припомни, че необходимостта да се стигне до полезно за
националния съд тълкуване на общностното право изисква той да определи
фактите и правната уредба, в която се вписват задаваните от него
въпроси, или най-малкото — да разясни фактическите хипотези, на
които се основават тези въпроси.7        Тези
 изисквания са от особена важност в областта на конкуренцията, която се
характеризира с комплексни фактически и правни ситуации.8        Определенията за препращане обаче не съдържат никакво указание в това отношение.9        Безспорно,
 предадената от националната юрисдикция преписка и писмените становища,
видно от доклада от съдебното заседание, предоставят определена
информация на Съда, както и становищата, изложени от страните в
съдебното заседание. Тази информация обаче е фрагментарна и не дава
възможност на Съда, поради недостатъчно познаване на обстоятелствата,
които са в основата на спора в главното производство, да тълкува
общностните правила на конкуренцията от гледна точка на ситуацията,
която е предмет на този спор, така както това се иска от препращащата
юрисдикция.10      При
 тези обстоятелства не е необходимо Съдът да се произнася по въпросите,
поставени от Vice Pretore di Frascati. По съдебните разноски11      Разходите,
 направени за представяне на становища пред Съда от италианското
правителство и от Комисията на Европейските общности, не подлежат на
възстановяване. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното
производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на
 производството пред националната юрисдикция, последната следва да се
произнесе по съдебните разноски.По изложените съображенияСЪДЪТ,произнасяйки се по въпросите, поставени от Vice Pretore di Frascati с определения от 4 септември 1990 година, реши:Не е необходимо Съдът да се произнася по поставените въпроси.DueKakouris      Rodríguez IglesiasZuleegMurrayMancini      JolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisse      Díez de Velasco      KapteynEdwardПостановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 26 януари 1993 година.Секретар       ПредседателJ.‑G. Giraud       O. Due* Език на производството: италиански.


Решение на Съда (първи състав) от 9 септември 2004 г. # Carbonati Apuani Srl срещу Comune di Carrara. # Искане за преюдициално заключение: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Италия. # Дело C-72/03.


Решение на Съда от 14 декември 1995 г. # Наказателно производство срещу Giorgio Domingo Banchero. # Искане за преюдициално заключение: Pretura circondariale di Genova - Италия. # Дело C-387/93.


title: Решение на Съда (трети състав) от 20 октомври 2016 г.#Evelyn Danqua срещу Minister for Justice and Equality и др.#Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal.#Преюдициално запитване — Директива 2004/83/ЕО — Минимални стандарти относно условията за предоставяне на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Национална процесуалноправна норма, предвиждаща срок от петнадесет работни дни за подаване на молба за субсидиарна закрила, считано от уведомлението за отхвърляне на молбата за убежище — Процесуална автономия на държавите членки — Принцип на равностойност — Принцип на ефективност — Добро протичане на процедурата за разглеждане на молбата за субсидиарна закрила — Добро протичане на процедурата за връщане — Несъвместимост.#Дело C-429/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      20 октомври 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Директива 2004/83/ЕО — Минимални стандарти относно условията за предоставяне на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Национална процесуалноправна норма, предвиждаща срок от петнадесет работни дни за подаване на молба за субсидиарна закрила, считано от уведомлението за отхвърляне на молбата за убежище — Процесуална автономия на държавите членки — Принцип на равностойност — Принцип на ефективност — Добро протичане на процедурата за разглеждане на молбата за субсидиарна закрила — Добро протичане на процедурата за връщане — Несъвместимост“
      По дело C‑429/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия) с акт от 29 юли 2015 г., постъпил в Съда на 5 август 2015 г., в рамките на производство по дело

         Evelyn Danqua

      срещу

         Minister for Justice and Equality,

         Ирландия,

         Attorney General

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: L. Bay Larsen (докладчик), председател на състава, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan и D. Šváby, съдии,
      генерален адвокат: Y. Bot,
      секретар: K. Malacek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 16 юни 2016 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за E. Danqua, от M. Trayers, solicitor, P. O’Shea, BL и C. Power, SC,

               —

               за Minister for Justice and Equality, от R. Cotter и E. Creedon, в качеството на представители, подпомагани от F. O’Sullivan, BL, и R. Barron, SC,

               —

               за Европейската комисия, от Condou-Durande и X. Lewis, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 юни 2016 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на принципа на равностойност.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Evelyn Danqua, гражданска на Гана, от една страна, и Minister for Justice and Equality (Министър на правосъдието и равенството, Ирландия) (наричан по-нататък „министърът“), Ирландия и Attorney General, от друга страна, по повод на отказа на министъра да разгледа молбата на заинтересованото лице за предоставяне на статут на субсидиарна закрила.

         Правна уредба

         Директива 2004/83/ЕО

               3

               Съгласно член 2, букви а), д) и е) от Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 година относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 304, 2004 г., стр. 304; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52):

                        „а)

                        „международна закрила“ е статутът на бежанец и статутът на субсидиарна закрила, така както те са определени в букви г) и e);

                  […]

                        д)

                        „лице, което може да търси субсидиарна закрила“ е всеки гражданин на трета страна […] което не отговаря на условията за бежанец, но за което има сериозни и потвърдени основания да се смята, че ако бъде изпратено обратно в страната си на произход […] би било изложено на реална опасност от тежки посегателства, така както те са определени в член 15 […];

                        е)

                        „статут на субсидиарна закрила“ е признаването от държава членка на гражданин на трета страна […],[който] може да получи субсидиарна закрила“.

               4

               Член 18 от тази директива е гласял:
               „Държавите членки предоставят статут на субсидиарна закрила на гражданин на трета страна […], [който] отговаря на условията за лице, което може да получи субсидиарна закрила съгласно глави II и V“.

         Директива 2005/85/ЕО

               5

               Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (ОВ L 326, 2005 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 242) уточнява по-конкретно правата на кандидатите за убежище.

               6

               Съгласно член 3, параграф 1 от посочената директива тя се прилага за всяка молба за убежище, която е подадена на територията на държавите членки.

               7

               Член 3, параграф 3 от същата директива предвижда:
               „Държавите членки прилагат настоящата директива за целия период на процедурата, когато използват или въвеждат процедура, в рамките на която молбите за убежище се разглеждат в качеството им на молби, основаващи се на Женевската конвенция [за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Сборник договори на Организацията на обединените нации, том 189, стр. 150, № 2545 (1954)] и в качествата им на молби от друг вид за международна защита, предоставяна при условията на член 15 от Директива [2004/83]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               8

               От преписката, с която разполага Съдът, става ясно, че г‑жа Danqua, гражданка на Гана, подава в Ирландия на 13 април 2010 г. молба за предоставяне на статут на бежанец, мотивирана с опасението на заинтересованата, че рискува да бъде подложена на практиката trokosi, представляваща форма на ритуално подчинение в Гана, което засяга основно жените.

               9

               В доклад от 16 юни 2010 г. Refugee Applications Commissionner (Комисар по молбите за предоставяне на статута на бежанец, Ирландия) дава отрицателно становище по тази молба поради липса на достоверност на същата. Това становище е потвърдено при обжалването от Refugee Appeals Tribunal (съд, който разглежда жалбите относно статута на бежанец, Ирландия), с решение от 13 януари 2011 г.

               10

               На 9 февруари 2011 г. министърът уведомява г‑жа Danqua за отхвърлянето на молбата ѝ за убежище и за намерението си да нареди принудителното ѝ отвеждане до границата (proposal to deport), като я информира по-специално за възможността, с която тя разполага, в срок от петнадесет работни дни, считано от датата на това уведомление, да подаде молба за субсидиарна закрила.

               11

               Вследствие на това решение Refugee Legal Services (Правна служба за бежанците, Ирландия) информира г‑жа Danqua, че поради този отказ няма да ѝ бъде оказано съдействие в рамките на постъпките ѝ за получаване на субсидиарна закрила.

               12

               Правната служба за бежанците обаче подава от името на г‑жа Danqua молба за разрешение за пребиваване по причини от хуманитарен характер.

               13

               С писмо от 23 септември 2013 г. министърът съобщава на г‑жа Danqua, че тази молба е отхвърлена и че на 17 септември 2013 г. е взето решение за връщане по отношение на заинтересованата.

               14

               На 8 октомври 2013 г. г‑жа Danqua подава молба за субсидиарна закрила.

               15

               С писмо от 5 ноември 2013 г. министърът съобщава на г‑жа Danqua, че молбата ѝ за предоставяне на статут на субсидиарна закрила не може да бъде удовлетворена, тъй като същата не е била подадена в срока от петнадесет работни дни, посочен в уведомлението относно решението на министъра от 9 февруари 2011 г. за отхвърляне на молбата ѝ за убежище.

               16

               Г‑жа Danqua оспорва това решение пред High Court (Върховен съд, Ирландия), като изтъква по-конкретно нарушение на принципа на равностойност поради наличието на задължение за кандидата за субсидиарна закрила да спазва срок, като разглеждания в главното производство, за подаването на молба за субсидиарна закрила, докато за подаването на молба за убежище подобен срок не се изисква.

               17

               С решение от 16 октомври 2014 г. High Court (Върховен съд) отхвърля жалбата на г‑жа Danqua, като приема по-конкретно че принципът на равностойност не е приложим в конкретния случай, доколкото заинтересованото лице съпоставя две процесуалноправни норми, основани на правото на Съюза.

               18

               На 13 ноември 2014 г. г‑жа Danqua обжалва това решение пред Court of appeal (Апелативен съд). Заинтересованата повтаря пред тази юрисдикция доводите си, че задължението за кандидата за субсидиарна закрила да спазва срок като разглеждания в главното производство е в разрез с принципа на равностойност, при положение че за лицата, които подават молба за предоставяне на статут на бежанец, подобен срок не се прилага.

               19

               Като поставя под въпрос релевантността на принципа на равностойност по настоящото дело, Court of appeal (Апелативен съд) счита, че молба за убежище може да бъде подходяща база за съпоставяне, за да се гарантира спазването на този принцип.

               20

               В това отношение запитващата юрисдикция изтъква, че макар по-голямата част от молбите за убежище да се разглеждат по реда на Директива 2004/83, държавите членки все още могат, поне на теория, да предоставят убежище съгласно националното им право. При това положение молбите за убежище биха могли да попадат в обхвата както на правото на Съюза, така и на националното право.

               21

               Що се отнася до задължението за кандидата за субсидиарна закрила да спазва срок, като разглеждания в главното производство, за подаването на молба за субсидиарна закрила, запитващата юрисдикция счита, че този срок е обоснован от обективни съображения. Всъщност националната правна уредба, действаща преди постановяването на решението от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), се характеризира с наличието на две отделни и последователни процедури за разглеждането, съответно на молбата за убежище и на молбата за субсидиарна закрила, което поставя разглеждането на молбата за субсидиарна закрила в зависимост от предварителното отхвърляне на молбата за предоставяне на статут на бежанец.

               22

               Според тази юрисдикция действащата правна уредба към датата на фактите, разглеждани в главното производство, е имала за цел да гарантира разглеждането в разумен срок на молбите за международна закрила.

               23

               В този контекст Court of appeal (Апелативен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Може ли за целите на принципа на равностойност да се счита за подходящо съпоставянето на молба за убежище, чиято уредба се съдържа в национално законодателство, отразяващо задължения на държава членка по Директива 2004/83 […], с молба за субсидиарна закрила?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос — от значение ли е в това отношение фактът, че срокът за подаване на молби за субсидиарна закрила е предвиден с оглед на постигането на важната цел за гарантиране на разглеждането в разумен срок на молбите за международна закрила?“.

         По преюдициалните въпроси

               24

               С тези два въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали принципът на равностойност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процедура като разглежданата в главното производство, която поставя молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила в зависимост от преклузивен срок от петнадесет работни дни, считано от уведомяването от компетентния орган за възможността за отхвърления кандидат за убежище да подаде подобна молба.

               25

               В самото начало следва да се припомни, че Директива 2004/83 не е съдържала процесуалноправни норми, приложими за разглеждането на молба за международна закрила.

               26

               От своя страна Директива 2005/85 урежда минималните стандарти относно процедурите за разглеждане на молбите за международна закрила и уточнява правата на кандидатите за убежище. Член 3, параграфи 1 и 3 от тази директива уточнява, че тя се прилага към молбите за убежище, които са били разгледани в качеството им на молби, основани на Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г., и в качествата им на молби от друг вид за международна защита, предоставяна при условията на член 15 от Директива 2004/83.

               27

               Следователно Съдът е приел, че Директива 2005/85 се прилага към молбите за субсидиарна закрила само ако държава членка предвиди единна процедура, в рамките на която да разглежда дадена молба в светлината на двете форми на международна закрила, а именно защитата, свързана със статута на бежанец, и субсидиарната закрила (решение от 8 май 2014 г., N.,C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 39).

               28

               При все това от преписката по делото става ясно, че това не е така в Ирландия към датата на фактите по главното производство.

               29

               От това следва, че при липсата на определени в правото на Съюза приложими за Ирландия процесуалноправни норми относно подаването и реда за разглеждане на молба за субсидиарна закрила, тази държава членка следва да уреди тези процесуални правила във вътрешния си правен ред, стига, от една страна, те да не са по-неблагоприятни от процесуалните правила, които уреждат сходни вътрешноправни положения (принцип на равностойност), а от друга страна, да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решение от 8 май 2014 г., N.,C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 41 и цитираната съдебна практика).

               30

               Що се отнася до принципа на равностойност, следва да се припомни, че спазването на този принцип налага еднакво прилагане на национално правило към процедурите, основани на правото на Съюза, и процедурите, основани на националното право (вж. в този смисъл решение от 28 януари 2015 г., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, т. 74).

               31

               Запитващата юрисдикция има съмнения по въпроса дали молба за предоставяне на статут на бежанец представлява подходяща база за сравнение с молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила, за да се гарантира спазването на този принцип.

               32

               В конкретния случай обаче, както е отбелязал генералният адвокат в точки 54 и 58 от своето заключение, положението, разглеждано в главното производство, засяга две молби, основани на правото на Съюза, а именно молбата на заинтересованото лице за предоставяне на статут на бежанец и молбата на същото за предоставяне на статут на субсидиарна закрила.

               33

               Впрочем следва да се подчертае, че съгласно самия текст на първия въпрос, националното законодателство, уреждащо разглеждането на молбите за убежище, „отразява“ задълженията на държавите членки по Директива 2004/83.

               34

               Освен това от данните, с които разполага Съдът, не следва, че ирландското право относно убежището съдържа материалноправни национални разпоредби, допълващи правото на Съюза.

               35

               С оглед на гореизложените съображения следва да се констатира, че в положение като разглежданото в главното производство, което се отнася до два вида молби, основани, както едната, така и другата, на правото на Съюза, позоваването на принципа на равностойност не е релевантно.

               36

               При все това съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. В тази насока при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 28 април 2016 г., Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, т. 30 и цитираната съдебна практика).

               37

               Освен това Съдът има задачата да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаването на делото, с което е сезирана, независимо дали тази юрисдикция е споменала съответната разпоредба в изложението на въпроса си (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2006 г., Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, т. 29 и цитираната съдебна практика).

               38

               В конкретния случай за тази цел следва двата поставени от запитващата юрисдикция въпроса да се схващат като целящи да се установи дали принципът на ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуалноправна норма като разглежданата в главното производство, която поставя молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила в зависимост от преклузивен срок от петнадесет работни дни, считано от уведомяването от компетентния орган за възможността за отхвърления кандидат за убежище да подаде подобна молба.

               39

               Що се отнася до този принцип, както беше припомнено в точка 29 от настоящото решение, национална процесуалноправна норма като разглежданата в главното производство не трябва да прави практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на субективните права, предоставени от правния ред на Съюза. Така в конкретния случай подобна норма трябва да позволява ефективен достъп на лицата, търсещи субсидиарна закрила, до правата, които им предоставя Директива 2004/83.

               40

               При това положение следва да се разгледа въпросът дали лице като г‑жа Danqua, което иска да се ползва от субсидиарната закрила, конкретно е в състояние да изтъкне правата, които черпи от Директива 2004/83, тоест в случая правото да подаде молба за получаване на тази закрила, и ако са изпълнени необходимите условия за ползването на посочената закрила, правото да получи статута, предоставен с нея.

               41

               От акта за преюдициално запитване, както и от преписката, с която Съдът разполага, става ясно, че съгласно разглежданата в главното производство национална процесуалноправна норма кандидатът за субсидиарна закрила по принцип не може да подаде молба за предоставяне на статут на тази закрила след изтичането на срок от петнадесет работни дни, считано от уведомлението за отхвърлянето на молбата му за предоставяне на статут на бежанец.

               42

               В това отношение е важно да се отбележи, че Съдът вече е приел, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. В това отношение следва, ако е необходимо, да се вземат предвид по-конкретно принципът за гарантиране на правото на защита, принципът на правна сигурност и правилното протичане на производството (вж. в този смисъл решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 41 и цитираната съдебна практика).

               43

               В случая следва да се провери по-конкретно дали преклузивен срок като разглеждания в главното производство може да се оправдае с гарантирането на правилното протичане на процедурата за разглеждане на молба за субсидиарна закрила, като се имат предвид произтичащите от него последици за прилагането на правото на Съюза (вж. по аналогия решение от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 28).

               44

               Съдът е приел също така, че що се отнася до преклузивните срокове, държавите членки са длъжни да определят във връзка с националните правни уредби, които попадат в приложното поле на правото на Съюза, срокове в зависимост по-конкретно от значимостта за заинтересованите лица на решенията, които следва да се приемат, от сложността на приложимите производства и законодателство, от броя на лицата, които могат да бъдат засегнати, и от другите публични или частни интереси, които трябва да се вземат предвид (вж. в този смисъл решение от 29 октомври 2009 г., Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, т. 48).

               45

               Що се отнася обаче до разглежданото в главното производство законодателство, следва да се отбележи, че както е подчертал генералният адвокат в точки 75—78 от своето заключение, процедурата за разглеждане на молбите за субсидиарна закрила има особено значение, доколкото позволява на кандидатите за международна закрила да се гарантира защитата на техните най-основни права с предоставянето на подобна закрила.

               46

               В този контекст с оглед на трудностите, които могат да срещнат подобни кандидати, по-конкретно поради тежкото житейско и материално положение, в което те евентуално се намират, следва да се констатира, че преклузивен срок като разглеждания в главното производство се оказва изключително кратък и на практика не гарантира на всички тези кандидати действителна възможност да подадат молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила и евентуално да получат статута, предоставен с тази закрила. При това положение подобен срок не може да бъде разумно оправдан за целите на гарантиране на доброто протичане на процедурата за разглеждане на молба за предоставяне на този статут.

               47

               Впрочем този извод не може да се постави под въпрос с необходимостта да се гарантира ефикасността на процедурата за връщане, доколкото разглежданият в главното производство срок не е пряко свързан с процедурата за връщане, а с отхвърлянето на молбата за предоставяне на статут на бежанец.

               48

               Поради това трябва да се заключи, че национална процесуалноправна норма като разглежданата в главното производство е от естество да осуети ефективния достъп на кандидатите за субсидиарна закрила до правата, които им са признати с Директива 2004/83.

               49

               С оглед на гореизложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че принципът на ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуалноправна норма като разглежданата в главното производство, която поставя молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила в зависимост от преклузивен срок от петнадесет работни дни, считано от уведомяването от компетентния орган за възможността за отхвърления кандидат за убежище да подаде подобна молба.

         По съдебните разноски

               50

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Принципът на ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална процесуалноправна норма като разглежданата в главното производство, която поставя молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила в зависимост от преклузивен срок от петнадесет работни дни, считано от уведомяването от компетентния орган за възможността за отхвърления кандидат за убежище да подаде подобна молба.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.