Решение на Съда от 4 октомври 2001 г. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Искане за преюдициално заключение: Bundespatentgericht - Германия. # Marques - Сближаване на законодателствата. # Дело C-517/99.


Решение на Съда от 10 януари 1980 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело 267/78.


title: Решение на Съда от 13 юли 1966 г. # Établissements Consten S.à.R.L. и Grundig-Verkaufs-GmbH срещу Комисия на Европейската икономическа общност. # Съединени дела 56 и 58-64.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА13 юли 1966 година(*)[?]По съединени дела 56/64 и 58/64Établissements Consten S.A.R.L., със седалище Courbevoie (Seine)жалбоподател по дело 56/64,за което се явява адв. J. Lassier, avocat à la Cour d'Appel de Paris, със съдебен адрес в Люксембург: адв. J. Welter, avocat-avoué, 6, rue Willy-Georgen,и Grundig-Verkaufs-GmbH, дружество с ограничена отговорност по германското право, със седалище Fürth (Бавария), жалбоподател по дело 58/64,за което се явява управителният директор г‑н Max Grundig, подпомаган от адв. H. Hellmann и адв. K. Pfeiffer от кьолнската адвокатска колегия, със съдебен адрес в Люксембург: адв. A. Neyens, avocat-avoué, 9, rue des Glacis, подпомагани отправителството на Италианската република, за
 което се явява г‑н A. Maresca, пълномощен министър и
заместник-директор на службата по дипломатически спорове към
Министерство на външните работи, в качеството на представител, подпомаган от г‑н P. Peronaci, заместник главен прокурор, със съдебен адрес в Люксембург: Посолство на Италианската република, 5, rue Marie Adélaide, в качеството на представител,встъпила страна по двете дела,правителството на Федерална република Германия, за което се явяват г‑н U. Everling, Ministerialrat, и г‑н H. Peters, Regierungsrat, със съдебен адрес в Люксембург: Посолство на Федерална република Германия, 3, boulevard Royal,встъпила страна по дело 58/64,срещуКомисия на Европейска икономическа общност, ответник,за която се явяват г‑н G. Le Tallec (по дело 56/64) и г‑н J. Thiesing (по дело 58/64), в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург: Секретариат на Правния отдел на европейските изпълнителни органи, 2, Place de Metz, подпомагана отWilly Leissner, акционерно дружество, със седалище в Страсбург, за което се явява адв. C. Lapp, от страсбургската адвокатска колегия, със съдебен адрес: кантората на H. Glaesener, нотариус, 20, rue Glesener,UNEF, дружество с ограничена отговорност по френското право, със седалище в Париж, за
 което се явяват адв. R. Collin, avocat à la Cour d'Appel de Paris,
 и адв. P. A. Franck, avocat à la Cour d'Appel de Bruxelles, със съдебен адрес в Люксембург: кантората на адв. E. Arendt, avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen,встъпили страни,с
 предмет жалба за отмяна на Решение на Комисията от 23 септември
1964 година относно процедура по член 85 от Договора за ЕИО
(IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“)СЪДЪТ,в състав: г‑н Ch. L. Hammes, председател, г‑н L. Delvaux и г‑н W. Strauß, председатели на състави, г‑н A. M. Donner, г‑н A. Trabucchi (докладчик), г‑н R. Lecourt и г‑н R. Monaco, съдии,генерален адвокат: г‑н K. Roemer,секретар: г‑н A. Van Houtte,постанови настоящотоРешение[…]Мотиви Относно оплакването, свързано с квалификацията на обжалвания актЖалбоподателят
 Consten твърди, че обжалваният акт е опорочен поради нарушаване на
съществени процесуални правила, доколкото публикуваният в Официален вестник текст определя обжалвания акт като директива, въпреки че адресати на такъв акт не могат да бъдат частноправни субекти.Когато даден акт е насочен към конкретно посочени предприятия, автентичен е единствено текстът, който е съобщен на адресатите. Този текст в случая включва думите „Комисията прие настоящото решение“.Следователно това правно основание е неоснователно.  Относно оплакванията за нарушаване на правото на защитаЖалбоподателят
 Consten твърди, че Комисията е нарушила правото му на защитата, поради
това че не го е уведомила за съдържанието на цялата преписка. Жалбоподателят
 Grundig поддържа същото оплакване, по-специално по отношение на двете
бележки на френските и германските власти, които Комисията взема предвид
 при приемане на своето решение. Процедурата
 пред Комисията относно приложението на член 85 от Договора е
административно производство, което предполага, че преди приемането на
решението на заинтересованите лица следва да бъде предоставена
възможност да представят становищата си по отношение на твърденията за
нарушения, които Комисията преценява, че трябва да бъдат поддържани
срещу тях. По тази причина следва да им бъдат съобщени фактите, на които се основават тези твърдения. Не е необходимо обаче да бъдат уведомявани за цялото съдържание на преписката. В
 случая е видно, че известието на Комисията от 20 декември
1963 година съдържа всички факти, запознаването с които е
необходимо за установяване на твърдените нарушения. Това известие е надлежно връчено на жалбоподателите и те са могли да представят своите писмени и устни становища. Обжалваното решение не се основава на твърдения за нарушения, различни от твърденията, които са били предмет на тази процедура. Жалбоподателят
 Consten поддържа, че решението е опорочено също така и поради
нарушаване на правото на защита, тъй като то не взема предвид основните
правни основания, изложени от него пред Комисията, и по-специално
исканията за допълнително събиране на доказателства. В
 подобно несъдебно производство административните органи не са длъжни да
 излагат мотиви, когато не приемат правните основания на страните.Поради това не е доказано, че правото на защита на страните е нарушено в процедурата пред Комисията. Следователно това правно основание е неоснователно.  Относно оплакването, свързано с констатацията в разпоредителната част на решението за извършено нарушение Германското
 правителство поддържа, че е налице нарушение на съществено процесуално
правило, тъй като констатацията за извършено нарушение е следвало да
бъде включена единствено в мотивите, а не в разпоредителната част на
решението. Тази констатация стои в основата на задължението на страните да преустановят нарушението. Нейните последици по отношение на правното положение на съответните предприятия не зависят от мястото ѝ в решението. Ето защо това оплакване е ирелевантно и следователно трябва да бъде отхвърлено.  Относно
 правните основания, свързани с приложимостта на член 85,
параграф 1 единствено към договорите за изключителна дистрибуцияЖалбоподателите
 твърдят, че забраната в член 85, параграф 1 се прилага
единствено по отношение на така наречените хоризонтални споразумения. Италианското
 правителство поддържа освен това, че договорите за изключителна
дистрибуция не съставляват „споразумения между предприятия“ по смисъла
на посочената разпоредба, поради това че страните не са равнопоставени. По отношение на тези договори свободата на конкуренция може да бъде защитена единствено на основание член 86 от Договора. Нито
 текстът на член 85, нито този на член 86 дават основание да
се поддържа, че двете разпоредби имат различно приложно поле в
зависимост от икономическото равнище, на което съдоговорителите
осъществяват дейността си. Член 85 се
прилага общо по отношение на всички споразумения, които нарушават
конкуренцията в рамките на общия пазар, и не прави никакво разграничение
 между тези споразумения според това дали те са сключени между
оператори, които са конкуренти и осъществяват дейност на едно и също
равнище в икономическия процес, или между оператори, които не са
конкуренти и осъществяват дейност на различни равнища. По принцип не може да се прави разграничение, когато в Договора не се прави такова. Освен
 това възможността за прилагане на член 85 по отношение на
договорите за изключителна дистрибуция не може да бъде изключена по
съображение, че производителят и дистрибуторът не са конкуренти помежду
си и не са равнопоставени. Конкуренцията
може да бъде нарушена по смисъла на член 85, параграф 1 не
само със споразумения, които я ограничават между страните, но също така и
 със споразумения, които премахват или ограничават конкуренцията между
една от страните и трети лица. Поради това е
 без значение дали страните по споразумението са равнопоставени, що се
отнася до тяхното икономическо положение и функция. Това
 се отнася още повече до случаите, когато с такова споразумение страните
 се стремят чрез предотвратяване или ограничаване на конкуренцията от
страна на трети лица по отношение на стоките да създадат или осигурят в
своя полза неоснователно предимство в ущърб на потребителя или
ползвателя, противоречащо на основните цели на член 85. Възможно
 е определено споразумение между икономически оператори, осъществяващи
дейност на различни равнища, без да води до злоупотреба с господстващо
положение, да засегне търговията между държави-членки и същевременно да
има за цел или последица предотвратяването, ограничаването или
нарушаването на конкуренцията, попадайки по този начин под забраната на
член 85, параграф 1.Освен това е
безпредметно да се сравнява положението на производителя, обвързан с
договор за изключителна дистрибуция с дистрибутора на неговите стоки, по
 отношение на което се прилага член 85, с положението на
производителя, осъществяващ дистрибуцията на своите стоки по друг начин,
 например чрез търговски представители, по отношение на което не се
прилага член 85. Тези случаи са различни от гледна точка на правото.Освен
 това е необходимо те да бъдат преценявани различно, тъй като две
икономически структури, едната от които е част от предприятието на
производителя, а другата — не, невинаги са еднакво ефективни. Когато
 останалите условия са налице, текстът на член 85 води до прилагане
 на забраната по отношение на споразумение между няколко предприятия, а
когато едно предприятие притежава собствена дистрибуторска мрежа, тази
забрана не се прилага, като от това обаче не следва, че договорното
правоотношение, основано на споразумение между предприятие производител и
 предприятие дистрибутор, трябва да се счита за допустимо от правна
гледна точка единствено по икономическа аналогия, която във всички
случаи е непълна, и в противоречие с горепосочената разпоредба. Освен
 това макар в първия случай целта на член 85 от Договора да е да
остави незасегната вътрешната организация на едно предприятие и да я
постави под въпрос съгласно член 86 само в случаи, когато
злоупотребата е толкова сериозна, че се превръща в злоупотреба с
господстващо положение, същата уговорка не би могла да се прилага,
когато препятствията по отношение на конкуренцията са резултат от
споразумение между две различни предприятия, което в този случай по
принцип следва да бъде забранено. Накрая,
споразумение между производител и дистрибутор, което цели отново да
раздели националните пазари в областта на търговията между
държави-членки, може да бъде такова, че да възпрепятства постигането на
основополагащите цели на Общността. Договорът,
 чийто преамбюл и чието съдържание са насочени към премахване на
препятствията между държавите и от чиито разпоредби е видно строгото
отношение към тяхното възстановяване, не би могъл да позволи на
предприятията отново да създадат подобни препятствия. Член 85,
 параграф 1 съответства на тази цел дори и когато става въпрос за
споразумения между предприятия, осъществяващи дейност на различни
равнища на икономическия процес. Ето защо изложените по-горе правни основания са неоснователни.  Относно оплакването, изведено от Регламент № 19/65 на СъветаЖалбоподателят
 Grundig повдига въпроса дали забраната, съдържаща се в член 85,
параграф 1, е приложима по отношение на разглежданото споразумение
преди приемането на Регламент № 19/65 на Съвета за прилагането на
член 85, параграф 3 по отношение на определени категории
споразумения. Това правно основание е изложено за първи път от жалбоподателя в писмената реплика. Фактът, че този регламент е приет след подаването на жалбата, не оправдава тази забава. Всъщност
 това правно основание по същество се изразява в твърдението, че преди
приемането на регламента Комисията не би следвало да прилага
член 85, параграф 1, след като не е имала право да предоставя
освобождаване по категории споразумения. С
оглед на обстоятелството, че разглежданото положение е съществувало,
преди да бъде приет Регламент № 19/65, същият не би могъл да
съставлява нов факт по смисъла на член 42 от Процедурния правилник,
 който да оправдава късното посочване на това правно основание. Следователно същото е недопустимо.  Относно оплакванията, свързани с понятието „споразумения, които могат да засегнат търговията между държави-членки“Жалбоподателите
 и германското правителство поддържат, че като се основава на погрешно
тълкуване на понятието за споразумение, което може да засегне търговията
 между държави-членки, Комисията не доказва, че тази търговия щяла да
бъде по-интензивна без спорното споразумение. Ответникът
 възразява, че хипотезата на член 85, параграф 1 е налице,
когато в резултат от споразумението търговията между държави-членки се
развива по начин, различен от начина, по който би се развивала без
ограничението, произтичащо от споразумението, и когато влиянието на
споразумението върху условията на пазара достигне определена степен. Според
 ответника такъв е настоящият случай, по-специално от гледна точка на
препятствията, възникващи от разглежданото споразумение в рамките на
общия пазар, що се отнася до вноса и износа на стоки на Grundig към и от
 Франция. Във връзка с правната уредба на
картелите целта на посоченото по-горе условие е да определи обхвата на
общностното право спрямо този на вътрешното право. Нарушаването
 на конкуренцията, резултат от дадено споразумение, попада под
съдържащите се в член 85 забрани по общностното право единствено
ако това споразумение може да засегне търговията между държави-членки; в
 противен случай нарушаването не попада под тази забрана. В
 това отношение е особено важно дали споразумението може да представлява
 пряка или косвена, действителна или възможна заплаха за свободата на
търговията между държави-членки, така че да възпрепятства постигането на
 целите на единния пазар между държавите. Така
 фактът, че едно споразумение благоприятства увеличаването, дори и
значително, на обема на търговията между държавите, не е достатъчен, за
да се изключи възможността това споразумение да „засегне“ търговията по
горепосочения начин. В случая договорът
между Grundig и Consten безспорно засяга търговията между
държавите-членки, като предотвратява вноса на стоки на Grundig във
Франция от предприятия, различни от Consten, от една страна, а от друга
страна, като забранява на Consten да реекспортира тези стоки в други
държави от общия пазар. Тези ограничения на
 свободата на търговията, както и онези, които може да произтекат за
трети лица от регистрирането във Франция от Consten на марката „GINT“,
която Grundig поставя върху всички свои стоки, са достатъчни, за да е
налице въпросната хипотеза.Следователно изложените в това отношение оплаквания следва да бъдат отхвърлени.  Относно оплакванията, свързани с критерия за ограничаване на конкуренциятаЖалбоподателите
 и германското правителство поддържат, че след като Комисията ограничава
 проверката си единствено до стоките на Grundig, решението се основава
на неправилно понятие за конкуренцията и за правилата относно забраната
по член 85, параграф 1.Това понятие се отнасяло по-специално до конкуренцията между сходни стоки от различни марки.Преди
 да обяви, че член 85, параграф 1 е приложим, Комисията
следвало, като се основава на разумното прилагане („rule of reason“), да
 отчете икономическите последици на спорния договор по отношение на
конкуренцията между различните марки. Съществувала
 презумпция, че вертикалните споразумения за изключителна дистрибуция не
 увреждат конкуренцията, и нищо по настоящото дело не оборвало тази
презумпция. Точно обратното, въпросният договор увеличил конкуренцията между сходните стоки от различни марки. Принципът на свобода на конкуренцията се отнася до различните равнища и аспекти на конкуренцията. Независимо
 че конкуренцията между производителите по принцип е по-явна от тази
между дистрибуторите на стоки от една и съща марка, от това не следва,
че по отношение на споразумение, насочено към ограничаване на втория вид
 конкуренция, не трябва да се приложи забраната по член 85,
параграф 1 само защото то може да увеличи първия вид конкуренция. Освен
 това при прилагането на член 85, параграф 1 не е нужно да се
вземат предвид конкретните последици от дадено споразумение, след като е
 видно, че то има за цел да предотврати, ограничи или наруши
конкуренцията. Поради това отсъствието в
обжалваното решение на анализ на последиците на споразумението по
отношение на конкуренцията между сходни стоки от различни марки, не може
 само по себе си да съставлява порок на решението. Следователно
 остава да бъде обсъден въпросът дали обжалваното решение правилно
прилага забраната по член 85, параграф 1 по отношение на
спорния договор, поради това че същият ограничава конкуренцията във
връзка с дистрибуцията на стоките на Grundig. Установеното
 в обжалваното решение нарушение е резултат от абсолютната териториална
защита, създадена от разглеждания договор в полза на Consten на основата
 на френското право. По този начин основно
чрез два метода жалбоподателите са искали да отстранят всяка възможност
за конкуренция на равнище търговия на едро със стоките на Grundig на
определената в договора територия. Първо,
Grundig се задължава да не доставя на трети лица, дори косвено, стоки,
предназначени за предвидената в договора територия. Ограничителният
 характер на това задължение е очевиден, ако бъде разгледан в светлината
 на забраната за износ, която е наложена не само на Consten, но и на
всички други изключителни дистрибутори на Grundig, както и на
германските търговци на едро. Второ,
регистрацията във Франция от Consten на марката „GINT“, която Grundig
поставя върху всички свои стоки, е предназначена да увеличи защитата,
заложена в спорното споразумение, срещу риска от паралелен внос във
Франция на стоки на Grundig чрез добавяне на защитата, произтичаща от
правото върху индустриална собственост. По
този начин нито едно трето лице не би могло да внася стоки на Grundig от
 други държави-членки на Общността за препродажба във Франция, без да
поеме сериозни рискове. Ответникът надлежно е взел предвид цялата дистрибуторска система, създадена по този начин от Grundig. За
 да бъде добита вярна представа за договорното правоотношение, договорът
 следва да се разгледа в светлината на икономическия и правния контекст,
 при който е сключен между страните, без това да се счита за намеса в
правни сделки или отношения, които не са предмет на процедурата пред
Комисията. Установеното по-горе положение
води до изолация на френския пазар и прави възможна продажбата на
въпросните стоки на цени, по отношение на които липсва каквато и да било
 ефективна конкуренция. Освен това колкото
са по-успешни усилията на производителите да отличат своите стоки в
очите на потребителите, толкова повече се намалява конкуренцията между
производителите. Поради значителното
влияние на разходите за дистрибуция върху общата себестойност е важно да
 се насърчи и конкуренцията между търговците. Усилията на търговеца се насърчават чрез конкуренцията между дистрибуторите на стоки със същата марка. След
 като по този начин цели да изолира френския пазар на стоките на Grundig
 и изкуствено да поддържа за стоките с широко известна марка отделни
вътрешни пазари в рамките на Общността, споразумението нарушава
конкуренцията в общия пазар. Ето защо в
обжалваното решение правилно се приема, че споразумението съставлява
нарушение на член 85, параграф 1, като нито последващите
съображения, свързани както с икономически данни (разлика в цените между
 Франция и Германия, представителен характер на разглеждания вид
устройство, стойност на разноските, понесени от Consten), така и с
точността на критериите, на които се основава Комисията, когато сравнява
 състоянието на френския и германския пазар, нито възможните
благоприятни последици от споразумението в други отношения могат при
наличието на горепосочените ограничения да доведат до различно решение
по член 85, параграф 1. Относно оплакванията, свързани с обхвата на забранатаЖалбоподателят
 Grundig и германското правителство твърдят, че в разпоредителната част
на решението си Комисията не изключва от забраната тези клаузи от
договора, по отношение на които не е установено, че могат да ограничат
конкуренцията, и по този начин не определя нарушението. От
 мотивите в обжалваното решение, както и от член 3 от него, е
видно, че установеното в член 1 от разпоредителната част нарушение
не се отнася до поетото от Grundig задължение да не извършва преки
доставки във Франция, с изключение на доставките за Consten. Нарушението
 произтича от клаузите, които освен че предоставят изключителни права,
са предназначени въз основа на вътрешното право да възпрепятстват
паралелния внос на стоки на Grundig във Франция, като установяват
абсолютна териториална защита в полза на изключителния дистрибутор. Предвидената
 в член 85, параграф 2 нищожност по право се прилага
единствено по отношение на тези части от споразумението, до които се
отнася забраната, или по отношение на споразумението като цяло, ако тези
 части очевидно са неделими от самото споразумение. Поради
 това в разпоредителната част на обжалваното решение Комисията е
следвало единствено да посочи, че нарушението е установено само по
отношение на тези части от споразумението, до които се отнася забраната,
 или в мотивите на решението да определи причините, поради които тези
части са неделими от споразумението като цяло. От
 член 1 от решението обаче следва, че нарушението е установено по
отношение на споразумението като цяло, въпреки че от гледна точка на
правото Комисията не излага достатъчно съображения, че цялото
споразумение трябва да бъде обявено за нищожно, и не доказва, че всички
негови клаузи нарушават разпоредбите на член 85, параграф 1. Напротив,
 положението, което е прието за несъвместимо с член 85,
параграф 1, произтича по-скоро от някои определени клаузи в
договора от 1 април 1957 г., отнасящи се до абсолютната
териториална защита, и от допълнителното споразумение за марката „GINT“,
 отколкото от съвместното действие на всички клаузи на споразумението,
т.е. от тяхното общо действие. Следователно
 член 1 от обжалваното решение трябва да бъде отменен, доколкото
обявява всички клаузи на споразумението за нищожни на основание
член 85, параграф 2, без да са налице основания за това.  Относно правните основания, свързани с констатацията за нарушение по отношение на споразумението за марката „GINT“Жалбоподателите
 твърдят, че като е обявила, че целта на споразумението за регистрацията
 във Франция на марката „GINT“ е да осигури абсолютна териториална
защита в полза на Consten, и като е изключила по този начин в
член 3 от разпоредителната част на обжалваното решение всяка
възможност на Consten да предяви правата съгласно националното
законодателство относно марките, за да се противопостави на паралелния
внос, Комисията е нарушила членове 36, 222 и 234 от Договора за ЕИО и е
превишила правомощията си.Жалбоподателите
поддържат по-специално, че критикуваните последици по отношение на
конкуренцията се дължат не на споразумението, а на регистрацията на
марката в съответствие с френското право, която поражда право на
оригинерно основание за притежателя на марката, от което произтича и
абсолютната териториална защита съгласно националното право. Предназначението
 на правото на Consten по договора да бъде единствен ползвател на
територията на Франция на марката „GINT“, която може да бъде използвана
по подобен начин в други държави, е да се осигури контрол и да се
възпрепятства паралелният внос. По този
начин споразумението, чрез което Grundig, като притежател на тази марка
по силата на международна регистрация, разрешава на Consten да
регистрира същата във Франция на свое име, е насочено към ограничаване
на конкуренцията.Макар с регистрацията на
марка „GINT“ Consten да придобива на оригинерно основание съгласно
френското право правата, свързани с тази марка, остава фактът, че
регистрацията е била възможна благодарение на споразумението с Grundig. Ето защо това споразумение попада под забраната на член 85, параграф 1. Тази
 забрана не би имала последици, ако Consten е можел да продължи да
използва марката за постигането на същата цел като заложената в
споразумението, прието за противоречащо на закона. Членове
 36, 222 и 234 от Договора, на които се позовават жалбоподателите, не
изключват влияние на общностното право по отношение на упражняването на
правата на индустриална собственост съгласно националното
законодателство. Член 36, който
ограничава обхвата на правилата за либерализация на търговията,
съдържащи се в дял І, глава 2 от Договора, не може да ограничи
 приложното поле на член 85. Член 222
 само посочва, че „Договорът по никакъв начин не засяга разпоредбите в
държавите-членки, отнасящи се до системата на собственост върху
имущество“. Съдържащото се в член 3 от
 разпоредителната част на обжалваното решение разпореждане за въздържане
 от използване на правата върху марката съгласно националното право с
цел възпрепятстване на паралелния внос не засяга предоставянето на тези
права, а само ограничава тяхното упражняване до степен, необходима, за
да се приложи забраната по член 85, параграф 1. Предвиденото
 в член 3 от Регламент № 17/62 на Съвета правомощие на
Комисията да издава такова разпореждане е в съответствие с естеството на
 общностните правила на конкуренцията, които пораждат незабавно действие
 и обвързват пряко лицата. Поради своето
естество, посочено по-горе, и поради своето предназначение подобна
система от правила не допуска неправомерното използване на права по
което и да е национално право относно марките, с цел засягане на
ефективното действие на общностното право, отнасящо се до картелите. Член 234, чиято цел е да защити правата на трети държави, е неприложим в настоящия случай. Следователно правните основания, посочени по-горе, са неоснователни.  Относно оплакванията, свързани с неизслушване на заинтересованите трети лица Жалбоподателите
 и германското правителство застъпват становището, че член 3 от
разпоредителната част на обжалваното решение се отнася до цялостната
дистрибуция на стоките на Grundig на общия пазар. При
 това положение се твърди, че Комисията е превишила правомощията си и не
 се е съобразила с правото на заинтересованите лица да бъдат изслушани. Наложената
 с горепосочения член 3 забрана на Grundig да възпрепятства своите
дистрибутори, включително своите изключителни дистрибутори, да извършват
 износ за Франция е последица от забраната на абсолютната териториална
защита, установена в полза на Consten. Поради
 това тази забрана не излиза извън рамките на процедурата, приключила с
прилагането на член 85, параграф 1 към споразумението между
Grundig и Consten. Освен това обжалваното
решение не засяга пряко действителността на споразуменията, сключени
между Grundig и търговци на едро и дистрибутори, различни от Consten.Обжалваното
 решение само ограничава свободата на действие на Grundig по отношение
на паралелния внос на неговите стоки във Франция. Макар
 че е желателно разследванията на Комисията да включат, доколкото е
възможно, лицата, които биха могли да бъдат засегнати от нейните
решения, интересът от това да се предотврати обявяването на
споразумение, по което те не са страни, за незаконно, за да се запазят
предимствата, които те придобиват „de facto“ от възникналото в резултат
от споразумението положение, не е достатъчно основание за пораждане в
полза на другите дистрибутори на Grundig на право да бъдат служебно
призовани от Комисията, за да вземат участие в процедурата относно
правоотношението между Consten и Grundig. Следователно това правно основание е неоснователно.  Относно оплакванията, свързани с прилагането на член 85, параграф 3 Относно условията за прилаганеЖалбоподателите,
 подкрепени по редица въпроси от германското правителство, твърдят,
между другото, че в случая всички условия за предоставяне на
освобождаване, чието съществуване се отхвърля в обжалваното решение, са
изпълнени. Ответникът изхожда от
схващането, че в тежест на заинтересованите предприятия е да докажат
изпълнението на условията за освобождаване. Предприятията имат право исканията им за прилагане на член 85, параграф 3 да бъдат надлежно разгледани от Комисията. За
 тази цел Комисията не може да се ограничи до това да изисква от
предприятията да докажат, че условията за предоставяне на освобождаване
са изпълнени, а следва съгласно принципа на добро управление да
допринесе, използвайки правомощията, с които разполага, за
установяването на релевантните факти и обстоятелства. От
 друга страна, упражняването на правомощията на Комисията задължително
предполага да бъдат извършени комплексни оценки по икономически въпроси.
 Съдебният контрол върху тези оценки трябва
 да вземе предвид тяхната природа, като се ограничи до проверка на
съответствието на установените факти с действителното положение и до
проверка на правните изводи, които Комисията е направила въз основа на
тях. Този контрол трябва на първо място да
бъде извършен по отношение на мотивите на решенията, като във връзка с
посочените оценки в мотивите трябва да се уточнят фактите и
съображенията, въз основа на които са направени тези оценки. В
 обжалваното решение се посочва, че основната причина да бъде отказано
освобождаване е, че изискването по член 85, параграф 3,
буква а) не е изпълнено. Германското
правителство твърди, че посоченото решение не отговаря на въпроса дали
частите от договора, чиито благоприятни последици са признати от
Комисията, и по-конкретно предварителните заявки и гаранционното и
следпродажбено обслужване, биха могли да останат незасегнати при липсата
 на абсолютна териториална защита. Обжалваното
 решение приема единствено като хипотеза, че разглежданият договор за
изключителна дистрибуция може да допринесе за подобряване на
производството и на разпространението. След
 това обжалваното решение разглежда въпроса „дали подобряването на
разпространението на стоки в резултат на договор за изключителна
дистрибуция не може да бъде постигнато, ако бъде допуснат паралелен
внос“. След обсъждане на доводите относно
предварителните заявки, наблюдението на пазара, гаранционното и
следпродажбено обслужване в решението се заключава, че „не е посочена
или загатната никаква друга причина, поради която да е необходима
абсолютна териториална защита“. Наличието
на подобряване на производството и на разпространението на разглежданите
 стоки, което се изисква, за да бъде предоставено освобождаване, следва
да се прецени в съответствие с духа на член 85. Първо,
 такова подобряване не може да бъде приравнено на всички предимства,
които страните по споразумението придобиват от него за своите
производствени и дистрибуторски дейности — предимства, които
обикновено са безспорни и доказват, че споразумението във всички свои
аспекти e необходимо за подобряването, разбирано по този начин. Този
 субективен метод, при който съдържанието на понятието за подобряване
зависи от особените характеристики на разглежданите договорни
правоотношения, е несъвместим с целите на член 85. Освен
 това самият факт, че Договорът изисква ограничаването на конкуренцията
да бъде „необходимо“ за въпросното подобряване, ясно показва важността,
която последното трябва да има. Подобряването
 трябва в частност да е свързано със значителни обективни предимства,
които да могат да компенсират причинените от тях неблагоприятни
последици по отношение на конкуренцията. Доводът
 на германското правителство, основаващ се на схващането, че всички
характеристики на споразумението, които способстват за целеното от
страните по споразумението подобряване, трябва да бъдат запазени,
предполага положителен отговор на въпроса дали всички тези
характеристики са не само благоприятстващи, но и необходими за
подобряването на производството или разпространението на разглежданите
стоки. Поради това този доводът не само
цели да смекчи изискването за необходимост, но и смесва загрижеността
във връзка със специфичните интереси на страните с предвидените в
Договора обективни подобрения.Оценявайки
относителната значимост на разгледаните от нея различни обстоятелства,
Комисията от една страна е трябвало да прецени тяхната ефективност от
гледна точка на едно обективно установимо подобряване на производството и
 на разпространението на стоките и да прецени дали произтичащата от него
 полза е достатъчна, за да се приеме, че свързаните с него ограничения
на конкуренцията са необходими. Не е
съвместим с горното доводът, който се основава на необходимостта да се
запазят постигнатите от страните договорености, поради това че същите
могат да допринесат за целеното подобряване. Ето
 защо основаващото се на погрешни предпоставки оплакване на федералното
правителство за наличие на нарушение не може да обори преценката на
Комисията. Жалбоподателите поддържат, че
допускането на паралелен внос би довело до невъзможност за изключителния
 представител да извършва своите предварителни заявки. Определена степен на несигурност е присъща на всяко предвиждане на бъдещи възможности за продажба. Всъщност подобно предвиждане се основава на поредица от променливи и случайни фактори. Допускането
 на паралелен внос може наистина да създава допълнителна несигурност за
дистрибутора, който предварително прави твърди заявки за количествата
стоки, които смята, че може да продаде. Подобна
 несигурност обаче е присъща на всяка търговска дейност и поради това не
 може да обоснове наличието на специална защита в това отношение. Жалбоподателите
 твърдят, че Комисията не е разгледала въз основа на конкретни факти
въпроса дали без абсолютна териториална защита е възможно да се осигури
гаранционното и следпродажбеното обслужване. Те
 подчертават по-конкретно важността, която има за репутацията на марката
 Grundig подходящото обслужване на всички устройства на Grundig, пуснати
 на пазара. Либерализацията на паралелния
внос би принудила Consten да откаже подобно обслужване по отношение на
устройствата, внасяни от неговите конкуренти, които не осигуряват такова
 обслужване по удовлетворителен начин. Такъв отказ би бил и в противоречие с интересите на потребителите. Що
 се отнася до безплатното гаранционно обслужване, в решението се
посочва, че обикновено купувачът може да предяви правото си на подобно
гаранционно обслужване единствено по отношение на своя доставчик и при
уговорените с него условия. Жалбоподателите не оспорват задълбочено това твърдение. При
 тези обстоятелства опасенията за увреждане на репутацията на стоките на
 Grundig поради недостатъчно обслужване са неоснователни.Всъщност
 дружество UNEF, основният конкурент на Consten, независимо от това че е
 започнало да продава стоките на Grundig във Франция по-късно от Consten
 и че е трябвало да понася немалки рискове, предоставя безплатно
гаранционно обслужване и платено следпродажбено обслужване срещу
заплащане при условия, които като цяло не изглежда да са увредили
репутацията на марката Grundig. Впрочем
жалбоподателите по никакъв начин не са били възпрепятствани посредством
подходяща реклама да уведомят потребителите за характера на обслужването
 и за всички други предимства, които могат да бъдат предоставени от
официалната дистрибуторска мрежа за стоките на Grundig. Ето защо не е вярно, че осъществената от Consten реклама облагодетелства в същата степен паралелните вносители. Следователно изложените от жалбоподателите оплаквания са неоснователни. Жалбоподателите
 твърдят, че Комисията не е преценила дали абсолютната териториална
защита е била необходима и за възвръщането на значителните разходи на
Consten за пускането на стоките на Grundig на френския пазар. Ответникът
 възразява, че преди приемането на обжалваното решение не е знаел за
разходи за пускане на пазара, които не са били възвърнати.Това твърдение на ответника не се оспорва. Комисията не е длъжна да извърши служебна проверка по въпроса. Освен
 това доводът на жалбоподателите съставлява в основата си твърдение, че
дистрибуторът не би приел договорените условия при липса на абсолютна
териториална защита. Този факт обаче няма
никаква връзка с подобренията по отношение на разпространението, до
които се отнася член 85, параграф 3.Следователно това оплакване не може да бъде прието.Освен
 това жалбоподателят Grundig поддържа, че без абсолютна териториална
защита изключителният дистрибутор не би бил склонен да понесе разходите,
 необходими за наблюдение на пазара, тъй като резултатът от неговите
усилия би могъл да облагодетелства паралелните вносители. Ответникът
 възразява, че подобно наблюдение на пазара, чиято цел по-конкретно е
във връзка със стоките, предназначени за износ във Франция, да се
въведат желаните от френския потребител технически подобрения, може да
бъде от полза единствено за Consten.Всъщност
 единствено Consten, в качеството си на изключителен дистрибутор, което
не се оспорва в обжалваното решение, би получил устройствата с
оборудване, приспособено специално за френския пазар. Следователно това оплакване е неоснователно. Разгледани
 поотделно и във връзка едно с друго, оплакванията, изложени против
частта от решението, която се отнася до наличието в случая на условието
по член 85, параграф 3, буква а), не са основателни. Предвид
 кумулативния характер на условията по член 85, параграф 3 за
предоставяне на освобождаване, не е необходимо да бъдат разглеждани
правните основания, свързани с другите условия за освобождаване.  Относно непредоставянето на условно освобождаванеТъй
 като поддържа, че отказът да се предостави освобождаване се основава на
 съществуването на абсолютна териториална защита в полза на Consten,
жалбоподателят Grundig счита, че Комисията би следвало на основание
член 7, параграф 1 от Регламент № 17/62 на Съвета да
приеме договора за изключително представителство за допустим, при
условие че паралелният внос не се възпрепятства. При
 липсата на подобно условно освобождаване разпоредителната част на
решението излизала извън рамките на изложеното в неговите мотиви и
надхвърляла целта на решението, а именно забраната на абсолютната
териториална защита. Частичната отмяна на обжалваното решение обезсмисля по-нататъшното обсъждане на настоящото оплакване. По съдебните разноскиСъгласно
 член 69, параграф 3 от Процедурния правилник Съдът може да
реши всяка страна да понесе изцяло или частично направените от нея
съдебни разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко
от предявените основания. Такъв е случаят по настоящото дело. Поради
 това разходите трябва да бъдат понесени, от една страна, от
жалбоподателите и от правителствата на Италианската република и на
Федерална република Германия като встъпили страни, а от друга страна, от
 ответника и от дружествата Leissner и UNEF като встъпили страни.Предвид материалите по делото, след като изслуша доклада на съдията докладчик,след като изслуша устните становища на страните,след като изслуша заключението на генералния адвокат,предвид Договора за създаване на Европейска икономическа общност, и по-специално членове 3, 36, 85, 86, 222 и 234 от него, предвид Регламенти № 17/65 и № 19/65 на Съвета,предвид Протокола относно статута на Съда на Европейската икономическа общност,предвид Процедурния правилник на Съда,като отхвърля всички останали искания, допълнителни или противоречиви,СЪДЪТ реши:1)      Отменя
 Решение на Комисията на Европейската икономическа общност от
23 септември 1964 година относно процедурата по член 85
от Договора (IV/A-00004-03344, „Grundig-Consten“), публикувано в Официален вестник на Европейските общности
 от 20 октомври 1964 година (стр. 2545/64), доколкото в
член 1 то обявява, че целият договор от 1 април 1957 г.
съставлява нарушение на разпоредбите на член 85, в това число и
частите от този договор, които не съставляват горното нарушение;2)      Отхвърля като неоснователни жалбите по дела 56/64 и 58/64 в останалата им част;3)      Осъжда жалбоподателите, ответника и встъпилите страни да понесат направените от тях съдебни разноски.Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 юли 1966 година.HammesDelvauxStraußDonnerTrabucchi      LecourtMonacoОбявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 юли 1966 година.Секретар       ПредседателA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Език на производството: френски.


Решение на Съда (първи състав) от 2 октомври 2003 г. # Наказателно производство срещу Marco Grilli. # Искане за преюдициално заключение: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Германия. # Свободно движение на стоки - Мерки с равностоен ефект. # Дело C-12/02.


Решение на Съда от 7 ноември 1973 г. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank срещу B. Smieja. # Искане за преюдициално заключение: Centrale Raad van Beroep - Нидерландия. # Дело 51-73.


Решение на Общия съд (шести състав) от 25 ноември 2015 г.#Masafi Co. LLC срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за фигуративна марка на Общността „JUICE masafi“ — По-ранна национална словна марка „masafi“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-248/14.


Решение на Съда (втори състав) от 23 януари 1997 г. # Myrianne Coen срещу Белгийската държава. # Искане за преюдициално заключение: Conseil d'Etat - Белгия. # Дело C-246/95.


title: Решение на Съда (седми състав) от 2 март 2017 г.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV срещу comtech GmbH.#Преюдициално запитване, отправено от Landgericht Stuttgart.#Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 2011/83/ЕС — Член 21 — Комуникация по телефона — Използване на телефонна линия от търговец, за да позволи на потребителя да се свърже с него във връзка със сключен договор — Забрана за прилагане на цени, надвишаващи основната тарифа — Понятие „основна тарифа.#Дело C-568/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
      2 март 2017 година (
            1
         )
      „Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 2011/83/ЕС — Член 21 — Комуникация по телефона — Използване на телефонна линия от търговец, за да позволи на потребителя да се свърже с него във връзка със сключен договор — Забрана за прилагане на цени, надвишаващи основната тарифа — Понятие „основна тарифа“
      По дело C‑568/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Landgericht Stuttgart (Областен съд, Щутгарт, Германия) с акт от 15 октомври 2015 г., постъпил в Съда на 5 ноември 2015 г., в рамките на производство по дело

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      срещу

         comtech GmbH,

      СЪДЪТ (седми състав),
      състоящ се от: A. Prechal (докладчик), председател на състава, C. Toader и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: M. Szpunar,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, от М. Ross и M. Hammer, Rechtsanwälte,

               —

               за естонското правителство, от K. Kraavi-Käerdi, в качеството на представител,

               —

               за литовското правителство, от D. Kriaučiūnas и K. Mickutė, в качеството на представители,

               —

               за нидерландското правителство, от J. Langer и М. Bulterman, в качеството на представители,

               —

               за финландското правителство, от S. Hartikainen, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от Д. Русанов и S. Grünheid, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 ноември 2016 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 21 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Zentrale zur Bekämpfung unlauterеn Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, сдружение за борба с нелоялните търговски практики, и comtech GmbH, германско дружество с предмет на дейност продажбата на електрическо и електронно оборудване, по повод на прилаганата от това дружество тарифа за телефонните обаждания в рамките на неговото следпродажбено обслужване.

         Правна уредба

            Правото на Съюза

               3

               В член 1 от Директива 2011/83 се определя нейния предмет, както следва:
               „Целта на настоящата директива е чрез постигането на високо равнище на защита на потребителите да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар, като сближи някои аспекти на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно договорите, сключени между потребители и търговци“.

               4

               Член 6, параграф 1 от тази директива, озаглавен „Изисквания за предоставяне на информация при договорите от разстояние и договорите извън търговския обект“, гласи:
               „Преди потребителят да се обвърже с договор от разстояние или договор извън търговския обект, или от съответно предложение за сключване на договор, търговецът предоставя на потребителя по ясен и разбираем начин следната информация:
               […]

                        е)

                        когато е приложимо, разходите за използване на техническото средство за комуникация от разстояние за сключването на договора, когато тези разходи са изчислени на база, различна от основната тарифа;

                  […]“.

               5

               Съгласно член 13, параграф 1, първа алинея от посочената директива:
               „Търговецът възстановява всички суми, получени от потребителя, включително, ако е приложимо, разходите за доставка, без неоправдано забавяне и във всички случаи не по-късно от 14 дни от деня, в който е бил уведомен за решението на потребителя да се откаже от договора в съответствие с член 11“.

               6

               Член 19 от Директива 2011/83 предвижда:
               „По отношение на използването на определено платежно средство държавите членки забраняват на търговците да начисляват на потребителите такси, които са по-високи от разходите, понесени от търговеца за използването на тези платежни средства“.

               7

               Член 21 от тази директива, озаглавен „Комуникация по телефона“, е формулиран по следния начин:
               „Държавите членки гарантират, че в случаите, когато търговецът използва телефонна линия за свързване с него по телефон във връзка със сключения договор, потребителят, когато се свързва с търговеца, не трябва да заплаща повече от основната тарифа.
               Първа алинея не засяга правото на доставчиците на телекомуникационни услуги да таксуват тези разговори“.

            Германското право

               8

               Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс) предвижда следното в член 312а, озаглавен „Общи задължения и принципи, приложими към договорите с потребители; граници при договаряне на възнаграждение“:
               „[…]

                        (5)

                        Споразумение, по силата на което потребителят е длъжен да плаща възнаграждение за това, че се обажда на търговеца с въпроси или за разяснения относно сключен между тях договор на телефонен номер, използван от търговеца за тази цел, е недействително, ако договореното възнаграждение надвишава възнаграждението за използване само на съответната телекомуникационна услуга. Ако споразумението е недействително по смисъла на първо изречение, потребителят не дължи на доставчика на телекомуникационни услуги възнаграждение за обаждането. Доставчикът на телекомуникационни услуги има право да иска от търговеца, сключил с потребителя недействителното споразумение, възнаграждението за използване само на телекомуникационната услуга.

                  […]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               9

               На своя уебсайт comtech посочва телефонен номер за обслужване на клиенти, по-специално за такива, които вече са сключили договор за покупка и желаят да получат информация или да подадат жалба. Този телефонен номер започва с код 0180 и се използва обикновено в Германия за обслужване на клиенти по тарифа, важаща за цялата национална територия. Разходите за обаждане на този т.нар „негеографски“ номер са по-високи от разходите за стандартно обаждане на стационарен, т.нар. „географски“, или на мобилен телефонен номер. От акта за преюдициално запитване следва, че разходите за обаждания на телефонния номер на comtech, започващ с код 0180, са 0,14 EUR на минута от фиксираната телефонна мрежа и 0,42 EUR на минута от мобилната телефонна мрежа.

               10

               Според Zentrale zur Bekämpfung unlauterеn Wettbewerbs Frankfurt am Main предоставянето на разположение на телефонна линия за обслужване на клиенти при заплащане по по-висока тарифа от тази за стандартните обаждания представлява нелоялна търговска практика в нарушение на член 312а, параграф 5 от Гражданския кодекс. Поради тази причина то призовава comtech да преустанови оспорваната практика и предявява иск срещу него пред Landgericht Stuttgart (Областен съд, Щутгарт, Германия).

               11

               Пред тази юрисдикция comtech посочва, че член 312а, параграф 5 от Гражданския кодекс, тълкуван във връзка с член 21 от Директива 2011/83, изисква съответният търговец да не реализира печалби чрез телефонната линия за обслужване на клиенти. Ето защо не било забранено тарифата за обаждания към телефонна линия за обслужване на клиенти да е по-висока от тази за т.нар. „стандартни“ обаждания с цел търговецът да може да компенсира разходите, направени за предоставяне на разположение на подобна линия, стига обаче той да не печели от това.

               12

               Запитващата юрисдикция посочва, че за разрешаването на спора в главното производство е необходимо тълкуване на израза „възнаграждението за използване само на съответната телекомуникационна услуга“ в член 312а, параграф 5 от Гражданския кодекс. Предвид обстоятелството, че тарифите за телефонните линии за обслужване на клиенти като разглежданата в главното производство са предмет на хармонизация на европейско равнище посредством член 21 от Директива 2011/83, то се налагало също и тълкуването на последния член. А според тази юрисдикция последният предвижда, че потребителят не трябва да заплаща повече от основната тарифа при свързване по телефона, последващо сключването на договор.

               13

               Според същата юрисдикция германският законодател е имал за цел да избегне положение, при което търговецът реализира печалби от предоставянето на разположение на негеографска телефонна линия за обслужване на клиенти. Такова тълкуване на член 21 от Директива 2011/83, и оттам на член 312а, параграф 5 от Гражданския кодекс, не изключвало възможността потребителят да плаща повече за обаждане към негеографска линия, отколкото за стандартно обаждане, стига съответните приходи да не надвишават разходите за предоставянето на разположение на такава линия.

               14

               Същевременно запитващата юрисдикция си задава въпроса дали се налага тълкуване на понятието „основна тарифа“, което да е по-ограничително от изложеното в предходната точка, за да се гарантира по-високо равнище на защита на потребителите. В този случай липсата на печалба не би била достатъчна, тъй като обажданията към телефонна линия като разглежданата в настоящото дело винаги могат да бъдат по-скъпи от тези към стандартните линии. Текстът на член 21, както и неговата цел подкрепяли подобно тълкуване.

               15

               При тези обстоятелства Landgericht Stuttgart (Областен съд, Щутгарт, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Трябва ли член 21, първа алинея от Директива [2011/83] да се тълкува в смисъл, че когато търговец използва телефонна линия, за да може потребителят да се свърже с него по телефона във връзка със сключен договор, такъв потребител не следва да понася разходи, по-високи от тези, които би понесъл за обаждане на стандартен (т.нар. в Германия „географски“) стационарен или мобилен телефонен номер при осъществяване на връзката по този начин?

                        2)

                        Противоречи ли на член 21, първа алинея от Директива [2011/83] национална разпоредба, съгласно която в случаите, когато търговецът използва за контакт по телефона във връзка със сключен договор телефонен номер за обслужване на клиенти, започващ с 0180, потребителят трябва да понесе разходите, които доставчикът на телекомуникационни услуги му начислява за използването на тази телекомуникационна услуга, по-специално дори когато тези разходи надвишават разходите, които потребителят би понесъл за свързване по телефона със стандартен (географски) стационарен или мобилен телефонен номер?
                        Допуска ли член 21, първа алинея от Директива [2011/83] такава национална разпоредба тогава, когато доставчикът на телекомуникационни услуги не плаща на търговеца никаква част от възнаграждението, което събира от потребителя за свързване с номер, започващ с 0180?“.

         По преюдициалните въпроси

               16

               С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали съдържащото се в член 21 от Директива 2011/83 понятие „основна тарифа“ следва да се тълкува в смисъл, че разходите за свързано със сключен договор обаждане към телефонна линия за обслужване на клиенти, използвана от търговец, не може да надхвърлят тези за обаждане към стандартна фиксирана географска или мобилна телефонна линия и дали в това отношение е от значение обстоятелството дали този търговец реализира печалби чрез тази телефонна линия за обслужване на клиенти.

               17

               Съгласно член 21, първа алинея от Директива 2011/83 държавите членки гарантират, че в случаите, когато търговецът използва телефонна линия за свързване с него по телефон във връзка със сключения договор, потребителят не трябва да заплаща повече от основната тарифа за обажданията към тази линия.

               18

               Съдържащото се в този член понятие „основна тарифа“ обаче не е дефинирано в Директива 2011/83.

               19

               При това положение смисълът и обхватът на това понятие трябва да бъдат определени с оглед на обичайния му смисъл в общоупотребимия език, като същевременно се отчита контекстът, в който е употребено понятието, и целите на правната уредба, в която е използвано (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2016 г., TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, т. 26 и цитираната съдебна практика).

               20

               Що се отнася до обичайния му смисъл, понятието „основна тарифа“ напомня тарифата, предвидена за стандартно обаждане. Следва да се провери дали контекстът и целта на член 21 от Директива 2011/83 дават възможност да се приеме, че в този член посоченото понятие се използва в обичайния му смисъл.

               21

               Що се отнася до контекста, в който се вписва този член, следва да се изтъкне, че понятието „основна тарифа“ се съдържа също и в член 6, параграф 1, буква е) от посочената директива. Тази разпоредба предвижда, че търговецът е длъжен да предостави на потребителя информация дали разходите за техническото средство за комуникация от разстояние за сключването на договора са изчислени на база, различна от основната тарифа.

               22

               При липсата на данни в обратен смисъл от тази разпоредба следва, че посочената в нея основна тарифа съответства на стандартните разходи за стандартен разговор, които потребителят може да очаква и за които търговецът няма нужда да го информира в тази връзка.

               23

               Макар член 6 от Директива 2011/83 да се отнася до преддоговорната фаза, това тълкуване на понятието „основна тарифа“ съдържа указания за тълкуването на същото понятие, съдържащо се в член 21 от тази директива, който се отнася до фазата, последваща сключването на договора. Това е така, защото е от значение потребителят да може да използва предоставената му на разположение от търговеца телефонна линия, плащайки нормални разходи, a fortiori след сключването на договора, за да може да предяви своите права.

               24

               Освен това от няколко члена от Директива 2011/83 следва, че по принцип не потребителят е този, който следва да понесе разходите, различни от обичайните, ако упражнява предвидените в тази директива свои права, и че поради това евентуалните допълнителни разходи са в тежест на търговеца.

               25

               Така, що се отнася до използването на определено платежно средство, член 19 от тази директива предвижда, че „държавите членки забраняват на търговците да начисляват на потребителите такси, които са по-високи от разходите, понесени от търговеца за използването на тези платежни средства“.

               26

               От своя страна, член 13, параграф 1 от тази директива предвижда, че когато потребителят упражни своето право на отказ, търговецът му възстановява всички суми, получени от потребителя, включително разходите за доставка. По повод на правото на отказ, предвидено в Директива 97/7/EО на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите от разстояние (OВ L 144, 1997 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 4, стр. 160), която предшества Директива 2011/83, Съдът вече е постановил, че по принцип продавачът няма възможност да поиска от потребителя компенсаторно обезщетение за ползването на придобита по договор от разстояние стока в случая, когато последният е упражнил правото си на отказ в предвидения срок (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2009 г., Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, т. 29). Освен това не е разрешено търговецът да възлага разходите за изпращане на стоките върху потребителя, когато последният упражни правото си на отказ (вж. в този смисъл решение от 15 април 2010 г., Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, т. 59).

               27

               Ето защо от контекста, в който се вписва член 21 от Директива 2011/83, следва, че понятието „основна тарифа“ се отнася до обичайната тарифа за телефонен разговор без допълнителни такси за потребителя.

               28

               Както изтъква генералният адвокат в точка 32 от заключението си, това тълкуване отразява и преследваната от Директива 2011/83 цел, посочена в съображения 3—5 и 7 от тази директива, както и в член 1 от нея, а именно да се постигне високо равнище на защита на потребителите. Освен това в политиките на Европейския съюз защитата на потребителите е предвидена в член 169 ДФЕС, както и в член 38 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

               29

               Всъщност тълкуване на понятието „основна тарифа“ в смисъл, че на търговеца е разрешено да начислява по-високи тарифи от тази за стандартен телефонен разговор към фиксирана географска или мобилна телефонна линия, би могло да разубеди потребителите да използват телефонна линия за обслужване на клиенти, за да получават информация, свързана със сключения договор, или да предявяват своите права в тази област, и по-специално правото на гаранция или на отказ.

               30

               Обстоятелството, че съгласно член 21, втора алинея от Директива 2011/83 доставчиците на телефонни услуги имат право да таксуват на потребителите телефонните обаждания, не се отразява на посочените по-горе съображения, ако начислените суми не надхвърлят обичайните разходи, които последните биха понесли за стандартно обаждане.

               31

               Оттук следва, че търговецът може да начисли на потребителя само разходите, които не надхвърлят разходите за стандартен телефонен разговор. Ето защо, стига да е спазено това ограничение, без значение е обстоятелството дали търговецът реализира или не печалба, като използва негеографска телефонна линия за обслужване на клиенти.

               32

               От всички предходни съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че съдържащото се в член 21 от Директива 2011/83 понятие „основна тарифа“ трябва да се тълкува в смисъл, че разходите за свързано със сключен договор обаждане към телефонна линия за обслужване на клиенти, използвана от търговец, не може да надхвърлят тези за обаждане към стандартна фиксирана географска или мобилна телефонна линия. Стига да е спазено това ограничение, без значение е обстоятелството дали съответният търговец реализира или не печалба чрез тази телефонна линия за обслужване на клиенти.

         По съдебните разноски

               33

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

                     Понятието „основна тарифа“, съдържащо се в член 21 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета, трябва да се тълкува в смисъл, че разходите за свързано със сключен договор обаждане към телефонна линия за обслужване на клиенти, използвана от търговец, не може да надхвърлят тези за обаждане към стандартна фиксирана географска или мобилна телефонна линия. Стига да е спазено това ограничение, без значение е обстоятелството дали съответният търговец реализира или не печалба чрез тази телефонна линия за обслужване на клиенти.

                     Подписи

            (
            1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Съда (шести състав) от 29 май 1997 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 94/15/ЕО. # Дело C-357/96.


Решение на Съда от 17 декември 1998 г. # Baustahlgewebe GmbH срещу Комисия на Европейските общности. # Жалба - Допустимост - Конкуренция - Глоби. # Дело C-185/95 P.


Решение на Съда (втори състав) от 23 март 2006 г.#Enirisorse SpA срещу Sotacarbo SpA.#Искане за преюдициално заключение: Tribunale di Cagliari - Италия.#Държавни помощи - Членs 87 и 88 ЕО.#Дело C-237/04.


Решение на Първоинстанционния съд (трети разширен състав) от 14 май 1998 г. # Mo Och Domsjö AB срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция - Глоба - Мотиви. # Дело T-352/94.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 23 април 1996 г. # Giuseppe Mancini срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Допустимост - Срок за оспорване. # Дело T-113/95.


Решение на Съда (голям състав) от 26 април 2005 г.#Stichting "Goed Wonen" срещу Staatssecretaris van Financiën.#Искане за преюдициално заключение: Hoge Raad der Nederlanden - Нидерландия.#Дело C-376/02.


Решение на Съда от 17 септември 2002 г. # A. G. Lawrence и други срещу Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group и Mitie Secure Services Ltd. # Искане за преюдициално заключение: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Обединеното кралство. # Непосредствено действие. # Дело C-320/00.


Решение на Съда от 12 юли 1962 г. # Koninklijke Nederlandsche Hoogovens en Staalfabrieken N.V. срещу Върховен орган на Европейската общност за въглища и стомана. # Дело 14/61.