title: Решение на Съда (голям състав) от 1 декември 2015 г.#Европейски парламент и Европейска комисия срещу Съвет на Европейския съюз.#Жалба за отмяна — Регламент (ЕС) № 1243/2012 — Избор на правно основание — Член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС — Политическо решение — Дългосрочен план за запасите от атлантическа треска.#Съединени дела C-124/13 и C-125/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      1 декември 2015 година (
            *
         )
      „Жалба за отмяна — Регламент (ЕС) № 1243/2012 — Избор на правно основание — Член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС — Политическо решение — Дългосрочен план за запасите от атлантическа треска“
      По съединени дела C‑124/13 и C‑125/13
      с предмет жалби за отмяна на основание член 263 ДФЕС, подадени на 14 март 2013 г.,

         Европейски парламент, за който се явяват I. Liukkonen, както и L. Knudsen и R. Kaškina, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург (C‑124/13),

         Европейска комисия, която се явяват A. Bouquet, K. Banks и A. Szmytkowska, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург (C‑125/13),
      жалбоподатели,
      срещу

         Съвет на Европейския съюз, за който се явяват E. Sitbon, A. de Gregorio Merino и A. Westerhof Löfflerová, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
      ответник,
      подпомаган от:

         Кралство Испания, за което се явяват M. Sampol Pucurull и N. Díaz Abad, в качеството на представители,

         Френска република, за която се явяват G. de Bergues, D. Colas и R. Coesme, както и C. Candat, в качеството на представители,

         Република Полша, за която се явяват B. Majczyna, M. Nowacki и A. Miłkowska, в качеството на представители,
      встъпили страни,
      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: K. Lenaerts, председател, A. Tizzano (докладчик), заместник-председател, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, Aл. Арабаджиев и F. Biltgen, председатели на състави, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, C. Vajda и S. Rodin, съдии,
      генерален адвокат: N. Wahl,
      секретар: L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 24 февруари 2015 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 май 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               С жалбите си Европейският парламент и Европейската комисия искат отмяната на Регламент (ЕС) № 1243/2012 на Съвета от 19 декември 2012 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1342/2008 за създаване на дългосрочен план за запасите от атлантическа треска и риболовните стопанства, които експлоатират тези запаси (OВ L 352, стр. 10, наричан по-нататък „обжалваният регламент“).

         Правна уредба

         Регламент (ЕО) № 2371/2002

               2

               Регламент (ЕО) № 2371/2002 на Съвета от 20 декември 2002 година относно опазването и устойчивата експлоатация на рибните ресурси в рамките на общата политика в областта на рибарството (OВ L 358, стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 4, том 6, стр. 237, наричан по-нататък „основният регламент“) е отменен с Регламент (ЕС) № 1380/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година относно общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 1954/2003 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 2371/2002 и (ЕО) № 639/2004 на Съвета и Решение 2004/585/ЕО на Съвета (OВ L 354, стр. 22).

               3

               Съображения 6 и 7 от основния регламент са формулирани, както следва:

                        „(6)

                        Многогодишният подход към управлението на риболова, включващ изготвянето на многогодишни планове за управление на запасите, чийто обем се установява на равнището на разумните биологични граници или в тези граници, ще позволи постигането на целите за устойчива експлоатация. За запасите, чийто обем се движи извън разумните биологични граници, приемането на многогодишни планове за възстановяване представлява абсолютен приоритет. В зависимост от научните становища може да се окаже наложително чувствителното намаляване на риболовното усилие за тези запаси.

                        (7)

                        Посочените многогодишни планове трябва да определят цели за постигане на устойчива експлоатация на въпросните запаси, да съдържат правила за експлоатация, определящи начините за изчисляване на границите по отношение годишния улов и/или риболовното усилие и да предвиждат и други специфични мерки за управление, като едновременно с това държат сметка за отражението върху останалите видове“.

               4

               Член 1 от посочения регламент определя приложното поле на общата политика в областта на рибарството (ОПР) по следния начин:
               „1.   [ОПР] обхваща опазването, управлението и експлоатацията на живите водни ресурси, аквакултурите, както и преработката и пускането на пазара на рибните продукти и продуктите от аквакултури, при условие че те се извършват на територията на държавите членки или в териториалните води на Европейската общност или, без да се засяга основната отговорност на държавата членка, под чийто флаг плават съответните кораби, от граждани на държавите членки.
               2.   [ОПР] предвижда последователни мерки за:

                        a)

                        опазването, управлението и експлоатацията на живите водни ресурси;

                  […]“.

               5

               Целите на ОПР са определени в член 2, параграф 1 от същия регламент по следния начин:
               „[ОПР] гарантира експлоатация на живите водни ресурси, която създава условия за необходимата устойчивост както в икономически и екологичен план, така и от социална гледна точка.
               За тази цел Общността прилага подхода на предпазливостта, като приема мерки, предназначени да [защитят] и опазят живите водни ресурси, да позволят тяхната устойчива експлоатация и да сведат до минимум отражението на риболовната дейност върху морските екосистеми. Тя има за цел постепенното прилагане на подхода на управление на риболова на основата на екосистемите. […]“.

               6

               Член 4, параграф 2 от основния регламент, който установява видовете мерки, които трябва да се приемат, за да се постигне устойчивост, предвижда:
               „[…] може да става дума за мерки, касаещи отделен запас или група запаси и целящи да ограничат смъртността от риболов и въздействието на риболовните дейности върху околната среда посредством:

                        a)

                        приемане на планове за възстановяване на ресурсите в съответствие с член 5;

                        б)

                        приемане на планове за управление на ресурсите в съответствие с член 6;

                  […]“.

         Регламент (ЕО) № 1342/2008

               7

               Регламент (ЕО) № 1342/2008 от Съвета от 18 декември 2008 година за създаване на дългосрочен план за запасите от атлантическа треска и риболовните стопанства, които експлоатират тези запаси, и за отмяна на Регламент (ЕО) № 423/2004 (OВ L 348, стр. 20 и поправка в OВ L 231, 2010 г., стр. 6) е приет на основание член 37 ЕО от Съвета на Европейския съюз по предложение на Комисията и след консултации с Парламента.

               8

               Съображения 7 и 9 от този регламент гласят следното:

                        „(7)

                        За да се осигури достигането на целите за смъртност от риболов и да се допринесе за свеждането до минимум на изхвърлянето, е необходимо риболовните възможности под формата на риболовно усилие също да бъдат фиксирани на нива, които да бъдат съвместими с многогодишната стратегия. […]

                  […]

                        (9)

                        Определянето и разпределянето на ограниченията за улова, фиксирането на минимално и на предпазни равнища на запасите и на равнищата на смъртност от риболов, както и на максимално допустимото риболовно усилие за всяка група за риболовно усилие за държава членка, както и изключването на някои групи кораби от режима на риболовното усилие, определен с настоящия регламент, са мерки от първостепенно значение в рамките на [ОПР] […]“.

               9

               Член 5 от посочения регламент описва целта на план за възстановяване на запасите от атлантическа треска, а именно да се осигури „устойчива експлоатация на [тези] запаси […] на основата на максимален устойчив улов“. В съответствие с член 5, параграфи 2 и 3 тази цел трябва да се постигне при поддържане на определена смъртност от риболов за атлантическата треска.

               10

               За постигане на посочената цел в членове 6—10 от същия регламент са предвидени специални правила за годишното определяне на общия допустим улов (ОДУ), а в членове 11—17 — правила относно ограничаването на риболовното усилие.

               11

               По-специално Регламент № 1342/2008, в редакцията му в сила преди изменението му с обжалвания регламент, предвижда в член 9 подробни правила за определяне на ОДУ при липса на достатъчно данни, когато правилата за определяне на ОДУ, предвидени в членове 7 и 8, не могат да се приложат поради липса на достатъчно точна и представителна информация. В член 12 от Регламента е бил определен методът за изчисляване на максимално допустимото риболовно усилие.

         Обжалваният регламент

               12

               Съображения 3—5 от обжалвания регламент гласят следното:

                        „(3)

                        Научната оценка на изпълнението на плана за атлантическата треска, извършена от Научния, технически и икономически комитет по рибарство (НТИКР), показа редица проблеми, свързани със замисъла и действието му. Без да поставя под въпрос целите на плана за атлантическата треска, НТИКР достига до заключението, че е малко вероятно те да бъдат постигнати в срок, който да е в съответствие със заключенията на проведената в Йоханесбург през 2002 г. Световна среща на високо равнище за устойчивото развитие, освен ако не бъдат отстранени недостатъците в замисъла на плана за атлантическата треска, свързани, inter alia, с прилагането на членове 9 и 12.

                        (4)

                        […] Въпреки че е предвидено автоматичното годишно намаление на ОДУ с 25 % да се прилага само при извънредни обстоятелства, от 2009 г. до 2012 г. то се превърна в правило. В резултат на това след влизането в сила на плана за атлантическата треска се стигна до значително понижение на ОДУ за засегнатите зони, а по-нататъшни автоматични намаления биха довели на практика до прекратяване на риболова на атлантическа треска в тези зони. За да се постигнат целите на плана за атлантическата треска, в научната оценка, извършена от НТИКР, се предлага като по-подходящ вариант в някои случаи да се даде възможност за по-голяма гъвкавост, така че да се вземат предвид научните становища за всеки отделен случай. Поради това като част от тази гъвкавост е целесъобразно при определени условия да се даде възможност за спиране на годишното намаление на ОДУ или за определяне на алтернативно равнище на ОДУ, без да се излага на опасност постигането на целите на плана за атлантическата треска.

                        (5)

                        […] допустимото риболовно усилие е намаляло с 25 % годишно между 2009 г. и 2012 г. в зоните, за които се прилага член 9, и е претърпяло значително намаление в зоните, за които се прилага член 8. […] Ако автоматичните годишни намаления на усилието продължат да се прилагат, това няма да доведе до постигане на целите на плана за атлантическата треска, но ще окаже значително икономическо и социално въздействие върху тези части от флота, които използват същите съоръжения, но извършват улов основно на видове, различни от атлантическа треска. Следователно е целесъобразно да се даде възможност за по-гъвкав подход, който би позволил да се спре автоматичното годишно намаление на риболовното усилие, без да се излага на опасност постигането на целите на плана за атлантическата треска“.

               13

               В съображение 8 от обжалвания регламент се посочват причините, поради които този регламент, който изменя членове 9 и 12 от Регламент № 1342/2008, е приет на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, а не на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.

               14

               Посоченото съображение гласи:
               „Измененията на членове 9 и 12 установяват подробни специални правила за определяне на възможностите за риболов, които се изразяват в ОДУ и ограничения на риболовното усилие. Те адаптират действащите понастоящем правила за определяне на възможностите за риболов, без да изменят целта на плана за атлантическата треска. Следователно те представляват мерки относно определянето и разпределянето на ОДУ и ограниченията на риболовното усилие и не могат да се разглеждат нито като разпоредби, установяващи общата организация на пазарите на риба и рибни продукти, нито като други разпоредби, необходими за изпълнението на целите на [ОПР]“.

               15

               Член 1, точка 1 от посочения регламент, който заменя член 9 от Регламент № 1342/2008, предвижда специална процедура за определяне на ОДУ, съгласно която:
               „1.   При липса на достатъчно информация за определяне на ОДУ в съответствие с член 7, ОДУ за запасите от атлантическа треска в Kattegat, в зоната на запад от Шотландия и в Ирландско море се определя на равнището, посочено в научните становища. Ако посоченото в научните становища равнище обаче надвишава с над 20 % ОДУ от предходната година, ОДУ се определя на равнище, което е с 20 % по-високо спрямо ОДУ от предходната година, или ако посоченото в научните становища равнище е с над 20 % по-ниско от ОДУ от предходната година, ОДУ се определя на равнище, което е с 20 % по-ниско спрямо ОДУ от предходната година.
               2.   Чрез дерогация от параграф 1, когато в научните становища се посочва, че не следва да е разрешен целеви риболов, както и че:

                        a)

                        приловът следва да е сведен до минимум или намален във възможно най-голяма степен; и/или

                        б)

                        уловът на атлантическа треска следва да бъде намален във възможно най-голяма степен,
                        Съветът може да реши да не прилага годишна корекция на ОДУ през следващата година или следващите години, при условие че се определя ОДУ само за прилова.

                  3.   При липса на достатъчно информация за определяне на ОДУ в съответствие с член 8 ОДУ за запасите от атлантическа треска в Северно море, Skagerrak и източната част на Ламанша се определя чрез прилагането на параграфи 1 и 2 от настоящия член mutatis mutandis, освен ако консултациите с Норвегия не доведат до определяне на друго равнище на ОДУ.
               4.   Когато от научните становища личи, че прилагането на установените в член 8, параграфи 1—4 правила не е целесъобразно за постигането на целите на плана, Съветът може, независимо от посочените по-горе разпоредби, да вземе решение за определяне на алтернативно равнище на ОДУ“.

               16

               Член 1, точка 2, буква a) от обжалвания регламент има следното съдържание:
               „[Член 12, параграф 4 от Регламент № 1342/2008] се изменя, както следва:
               „4.   По отношение на сборните групи за риболовно усилие, при които процентът на сбора от уловите, изчислен съгласно параграф 3, буква б), е равен или надвишава 20 %, се прилагат годишни корекции. Максимално допустимото риболовно усилие на съответните групи се изчислява по следния начин:

                        a)

                        когато се прилага член 7 или 8 — чрез прилагане към базата на същата процентна корекция като определената в посочените членове корекция за смъртност от риболов;

                        б)

                        когато се прилага член 9 — чрез прилагане към базата на същата процентна корекция на риболовното усилие като корекцията на ОДУ в сравнение с предходната година“.

               17

               Член 1, точка 2, буква б) от обжалвания регламент, който добавя към член 12 от Регламент № 1342/2008 параграф 6, гласи:
               „Добавя се следният параграф:
               „6.   Чрез дерогация от параграф 4, когато максимално допустимото риболовно усилие е било намалявано в продължение на четири последователни години, Съветът може да реши да не прилага годишна корекция на максимално допустимото риболовно усилие през следващата година или следващите години“.

         Обстоятелства, предхождащи спора

               18

               На 12 септември 2012 г. Комисията прави предложение за регламент на Парламента и на Съвета за изменение на Регламент № 1342/2008 (COM(2012) 498 окончателен) с цел подобряване и разясняване на разпоредбите на последния.

               19

               Това предложение за регламент е основано на член 43, параграф 2 ДФЕС и има за цел преодоляването на някои трудности, свързани с прилагането на плана за атлантическата треска, предвиден в Регламент № 1342/2008. Предложението предвижда следните изменения:

                        —

                        изменение на член 4 от посочения регламент, уточняващо метода, по който държавите членки трябва да изчисляват ограниченията на риболовното усилие,

                        —

                        изменение на член 9 от същия регламент, което се отнася до метода за определяне на ОДУ, когато предвидените в членове 7 и 8 правила за изчисляване по подразбиране не могат да се приложат поради липса на достатъчно данни,

                        —

                        изменение на член 11 от Регламент № 1342/2008, което се отнася до опростяването на процедурата за изключване на кораби от режима за регулиране на риболовното усилие,

                        —

                        изменение на член 12 от този регламент, което се отнася до ограниченията на риболовното усилие, мотивирано със същата цел за по-гъвкаво и индивидуализирано третиране, като целта, преследвана с предложението за изменение на член 9 от посочения регламент,

                        —

                        изменение на член 12 от същия регламент, което има за цел да се добави параграф 6, който дава право на Съвета да не прилага допълнително намаление на максимално допустимото риболовното усилие, когато то е било намалявано в продължение на четири последователни години,

                        —

                        изменение на член 13 от Регламент № 1342/2008, което има за цел да се премахнат разликите в тълкуването между текстовете на различните езици, що се отнася до едно от условията, позволяващи предоставянето на допълнително риболовно усилие,

                        —

                        изменение на член 14 от този регламент, което има за цел да се подсили задължението на държавите членки да противодействат на високото ниво на изхвърлянията и да се гарантира ефективен контрол и наблюдение на мерките за насърчаване, предвидени в членове 11 и 13 от посочения регламент, и

                        —

                        изменение на член 32 от същия регламент, с което се въвежда член относно процедурата на комитет.

               20

               На 19 декември 2012 г. Съветът приема не всички разпоредби от предложение за регламент на Комисията COM(2012) 498 окончателен, а само измененията на членове 9 и 12 от Регламент № 1342/2008, приемайки за правно основание на обжалвания регламент член 43, параграф 3 ДФЕС.

               21

               В протокола от събранието на Съвета по селско стопанство и рибарство, по време на който е приет обжалваният регламент, е записано изявление на Комисията. Това изявление гласи следното:

               22

               Обжалваният регламент е публикуван в Официален вестник на Европейския съюз на 21 декември 2012 г. и влиза в сила на 22 декември 2012 г.

               23

               Като считат, че посоченият регламент е приет на неправилно правно основание и че е трябвало да бъде приет на основание член 43, параграф 2 ДФЕС, Парламентът (дело C‑124/13) и Комисията (дело C‑125/13) подават настоящите жалби.

         Искания на страните и производството пред Съда

               24

               Парламентът и Комисията искат от Съда да отмени обжалвания регламент и да осъди Съвета да заплати съдебните разноски. Комисията иска също да се запазят правните последици на този регламент за разумен период от време след постановяване на настоящото решение, а именно за не повече от една пълна година, считано от 1 януари на годината, следваща постановяване на решението.

               25

               Съветът иска от Съда да отхвърли жалбите и да осъди Парламента и Комисията да заплатят съдебните разноски. При условията на евентуалност, ако Съдът отмени посочения регламент, Съветът иска да се запазят правните му последици на основание член 264 ДФЕС.

               26

               С определение на председателя на Съда от 19 април 2013 г. делата C‑124/13 и C‑125/13 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производство и на съдебното решение.

               27

               С определение на председателя на Съда от 11 септември 2013 г. Кралство Испания, Френската република и Република Полша са допуснати да встъпят в подкрепа на исканията на Съвета.

         По жалбите

               28

               По дело C‑124/13 Парламентът изтъква едно-единствено основание, изведено от грешка при прилагане на правото, свързана с избора на член 43, параграф 3 ДФЕС за правно основание на обжалвания регламент.

               29

               Това правно основание се разделя на две части. В първата част Парламентът поддържа, че като инструмент за запазване и управление на рибните запаси всеки многогодишен план, като разглеждания в настоящия случай, представлява единно цяло, обхващащо само разпоредби, насочени към осъществяването на цели, свързани с устойчивостта и запазването на ОПР, и поради това трябва да бъде приет изцяло на основание член 43, параграф 2 ДФЕС. Във втората част Парламентът поддържа, че предложение за регламент COM(2012) 498 окончателен е трябвало да бъде прието изцяло на основание член 43, параграф 2 ДФЕС. Като е разделил предложението и е приел чрез посочения регламент само някои от предложените от Комисията изменения, Съветът е избрал процедурата, която да следва, в нарушение на практиката на Съда относно избора на правно основание на акт на Съюза.

               30

               По дело C‑125/13 Комисията изтъкава три основания. Първото основание е изведено от грешка при прилагане на правото, свързана с избора на член 43, параграф 3 ДФЕС за правно основание на обжалвания регламент. Второто основание е изведено от грешка при прилагане на правото, свързана със следваната от Съвета процедура, която изключвала неправомерно както Парламента, така и Европейския икономически и социален комитет от приемането на посочения регламент. Третото основание е изведено от изопачаване на предложението за регламент на Комисията в нарушение на изключителното ѝ право на инициатива.

         Доводи на страните

               31

               С първата част от единственото основание на Парламента и с първото основание на Комисията тези институции поддържат, че Съветът е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел обжалвания регламент на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, а не на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.

               32

               Те считат, че след влизането в сила на Договора от Лисабон, член 43, параграф 3 ДФЕС предвижда отклонение от предвидената в член 43, параграф 2 ДФЕС обикновена законодателна процедура, поради което параграф 3 трябва да се тълкува стриктно, що се отнася до неговото приложно поле. Така въз основа на посочения параграф 3 можели да се приемат само мерките, които са насочени изрично към „определянето и разпределянето на конкретни възможности за риболов“. Когато обаче даден акт преследвал цел на ОПР, различна от предоставянето на риболовни квоти, той трябвало да бъде приет на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.

               33

               В това отношение жалбоподателите изтъкват, че съгласно последната разпоредба обикновената законодателна процедура е обичайната процедура за вземане на решения при приемането на необходимите за изпълнението на целите на ОПР разпоредби, а член 43, параграф 3 ДФЕС само предоставя на Съвета специално правомощие, ограничено до приемането на незаконодателни актове за изпълнение sui generis във връзка с определянето на ОДУ.

               34

               Поради това жалбоподателите считат, че изразът „мерки за […] определянето и разпределянето на възможностите за риболов“, използван в член 43, параграф 3 ДФЕС, трябва да се тълкува в смисъл, че на основание на тази разпоредба Съветът не може да приема мерки, които имат за цел да допринесат за осъществяването на целите на ОПР, а само незаконодателни регламенти или актове за изпълнение, свързани с определянето и разпределянето на възможностите за риболов. Всъщност, както следва от член 3, буква р) от основния регламент, под „възможности за риболов“ трябвало да се разбира правото на риболов като количество, изразено в улов и/или риболовно усилие“.

               35

               Не такъв обаче бил случаят с обжалвания регламент. Всъщност именно от съображение 7, както и от членове 5 и 6 от основния регламент и от член 5 от Регламент № 1342/2008 следвало, че многогодишните планове, а именно плановете за възстановяване и за управление, имат за цел опазването на рибните запаси и следователно допринасят решително за осъществяването на основната цел на ОПР, а именно устойчивата експлоатация на тези запаси.

               36

               Следователно, след като многогодишните планове са инструменти за осъществяване на целите на ОПР, правните актове, които установяват или изменят тези планове, като обжалвания регламент, трябвало да се считат за „необходими“ за постигането на целите на ОПР по смисъла на член 43, параграф 2 ДФЕС и поради това да се приемат по реда на обикновената законодателна процедура, предвидена в тази разпоредба.

               37

               Жалбоподателите добавят, че посоченият регламент изменя законодателни разпоредби, приети на основание член 37 ЕО, който, преди влизането в сила на Договора от Лисабон, е общото правно основание за приемането на законодателни актове в областта на рибарството. Тъй като обаче тази разпоредба е заменена с член 43, параграф 2 ДФЕС, поради наличието на паралел между процедурите, при приемането на всички законодателни актове в тази област трябвало да се използва обикновената законодателна процедура, предвидена в последната разпоредба. Също така, тъй като член 20 от основния регламент е възпроизведен в член 43, параграф 3 ДФЕС, приемането на незаконодателни актове трябвало да става въз основа на последната разпоредба.

               38

               Съветът, подпомаган от Кралство Испания, Френската република и Република Полша, отхвърля доводите на жалбоподателите, като поддържа, че обжалваният регламент представлява именно мярка за определяне и разпределяне на възможностите за риболов и че следователно правилно е приет на основание член 43, параграф 3 ДФЕС.

               39

               В това отношение Съветът посочва най-напред, че тълкуването на жалбоподателите относно приложимостта на член 43, параграф 3 ДФЕС не намира никаква обосновка в Договора за функционирането на ЕС. Всъщност член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС, въведен с Договора от Лисабон, заменя една единна разпоредба, а именно член 37 ЕО, служила като правно основание за приемането на редица правни актове в областта на селското стопанство и рибарството. Жалбоподателите не можели да твърдят, единствено на това основание, че във всички случаи, когато преди влизането в сила на Договора от Лисабон е бил използван член 37 ЕО, вече трябва да се използва автоматично член 43, параграф 2 ДФЕС.

               40

               Освен това Съветът поддържа, че като са използвали умишлено в член 43, параграф 3 ДФЕС израза „мерки за“ определяне и разпределяне на възможностите за риболов, създателите на Договора за функционирането на ЕС са искали да включат в приложното поле на тази разпоредба мерки, които надхвърлят определянето и разпределянето на възможностите за риболов в тесен смисъл. Едно прекалено стеснително тълкуване, изключващо някои ясно посочени в член 43, параграф 3 ДФЕС мерки от приложното поле на тази разпоредба, обаче щяло да засегне предоставените с тази разпоредба правомощия на Съвета и да наруши основните правила за институционално равновесие, закрепени в член 13, параграф 2 ДЕС, съгласно който „всяка институция действа в кръга на правомощията, които са ѝ предоставени с Договорите, в съответствие с процедурите, условията и целите, предвидени в тях. […]“.

               41

               Така Съветът отхвърля доводите на жалбоподателите, че когато може да се счете, че определена мярка е необходима за постигане на целите на ОПР, тази мярка задължително трябва да се приеме на основание член 43, параграф 2 ДФЕС. Всъщност параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС били самостоятелни правни основания, установени от първичното право, така че прибягването до параграф 3 не можело да бъде подчинено на каквото и да било условие, като предварителното приемане на акт на основание на параграф 2.

               42

               Предвид това, Съветът изтъква, че прилагането на измененията на член 9 и на член 12, параграфи 4 и 6 от Регламент № 1342/2008, въведени с член 1 от обжалвания регламент, влияе пряко, задължително и автоматично върху определянето и разпределянето на възможностите за риболов. Следователно жалбоподателите не можели да твърдят надлежно, че тези изменения са оказали влияние върху целта на многогодишния план за атлантическата треска, която продължава да е определена в член 5 от Регламент № 1342/2008, който не е изменен. Напротив, както ясно следвало от анализа на целите и съдържанието на обжалвания регламент, посочените изменения имали за цел да адаптират инструментите за постигането на тази цел, а именно правилата за определяне на ОДУ и на ограниченията на риболовното усилие.

         Съображения на Съда

               43

               С първата част от единственото основание на Парламента и първото основание на Комисията тези институции изтъкват, че като е основал обжалвания регламент на член 43, параграф 3 ДФЕС, а не на член 43, параграф 2 ДФЕС, Съветът е избрал неправилно правно основание.

               44

               В това отношение най-напред следва да се припомни, че както следва от текста на член 43, параграф 2 ДФЕС, Парламентът и Съветът трябва да приемат в съответствие с обикновената законодателна процедура „разпоредби[те], необходими за постигането на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството“.

               45

               Освен това съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС Съветът, по предложение на Комисията, приема мерки за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения, както и за определянето и разпределянето на възможностите за риболов.

               46

               Трябва да се припомни също, че в решение Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400) Съдът вече се е произнасял по въпроса за приложното поле съответно на параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС.

               47

               По делата, довели до постановяване на това решение, Съдът е следвало да установи дали Съветът може надлежно да приеме на основание член 43, параграф 3 ДФЕС Решение 2012/19/ЕС от 16 декември 2011 година за одобряване от името на Европейския съюз на декларация относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на риболовни кораби, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела в изключителната икономическа зона към брега на Френска Гвиана (OВ L 6, 2012 г., стр. 8).

               48

               Макар и във фактически и правен контекст, различен от този по настоящото дело, в точка 50 от посоченото съдебно решение Съдът приема по-специално че приемането на разпоредби на основание член 43, параграф 2 ДФЕС задължително изисква да се прецени дали тези разпоредби са „необходими“, за да могат да се постигнат целите, свързани с уредените от Договора за функционирането на ЕС общи политики, така че то предполага политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза. За сметка на това приемането на мерки за определяне и разпределяне на възможностите за риболов в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС не изисква такава преценка, тъй като подобни мерки имат предимно технически характер и се предполага, че следва да се вземат за изпълнение на разпоредбите, приети въз основа на член 43, параграф 2 ДФЕС.

               49

               От това Съдът стига до извода, в точки 78—81 от същото съдебно решение, че Съветът е допуснал грешка, като е приел Решение 2012/19 на основание член 43, параграф 3 ДФЕС. Всъщност, тъй като това решение предоставя на корабите, плаващи под знамето на Венецуела, достъп до водите на Съюза, а не само възможности за риболов, приемането му предполага политическо решение, изискващо използването на обикновената законодателна процедура, предвидена в член 43, параграф 2 ДФЕС.

               50

               От решение Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400) следва, че мерките, които предполагат политическо решение и които са запазени за законодателя на Съюза, тъй като са необходими за постигане на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството, трябва да се приемат на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.

               51

               Предвид това и за целите на настоящото решение следва да се установи дали приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС трябва да се ограничи единствено до мерките за определяне и разпределяне на възможностите за риболов.

               52

               В това отношение, както поддържа Съветът, съдържанието на правомощията, предоставени на тази институция с член 43, параграф 3 ДФЕС, не трябва да се извежда чрез паралел с правомощията, които са ѝ възложени в областта на изпълнителните мерки с член 291 ДФЕС.

               53

               Всъщност, както многократно е посочвал Съдът, правомощието за приемане на актове за изпълнение по правило е предоставено на Комисията, а съгласно член 291, параграф 2 ДФЕС то може да бъде запазено за Съвета само по изключение „в някои специфични и надлежно обосновани случаи“, както и в точно определени случаи, предвидени изрично в тази разпоредба, свързани единствено с общата външна политика и политика на сигурност (вж. в този смисъл решения Парламент/Съвет, C‑133/06, EU:C:2008:257, т. 47 и цитираната съдебна практика, както и Комисия/Парламент и Съвет, C‑88/14, EU:C:2015:499, т. 30).

               54

               Поради това, макар да е вярно, че член 43, параграф 3 ДФЕС предоставя на Съвета правомощието да приема по-специално актове за изпълнение в разглежданата област, това не променя факта, че тези актове не трябва чисто и просто да се бъркат с актовете, предвидени в член 291, параграф 2 ДФЕС.

               55

               Освен това не може да се приеме доводът на жалбоподателите за използването, поради наличието на паралел между член 37 ЕО и член 43, параграф 2 ДФЕС, на предвидената в последния член обикновена законодателна процедура за всички области, които попадат в обхвата посочения член 37 преди влизането в сила на Договора от Лисабон.

               56

               Член 37 ЕО, който преди влизането в сила на Договора от Лисабон служи като правно основание за приемането на редица актове в областта на селското стопанство и рибарството, дава право на Съвета да приеме с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията и след обикновена консултация с Парламента актове, целящи да гарантират по-специално прилагането на ОПР.

               57

               Същият този член обаче вече е заменен с член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС. Следователно направеният от Комисията паралел между член 37 ЕО и член 43, параграф 2 ДФЕС трябва да се прецени, като се вземе предвид съотношението между последната разпоредба и член 43, параграф 3 ДФЕС.

               58

               В това отношение следва да се посочи, че параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС преследват различни цели и всеки от тях има специфично приложно поле, така че могат да послужат като отделно основание за приемане на определени мерки в рамките на ОПР, като в случаите, когато приема актове на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, Съветът трябва да действа в рамките на своите правомощия, както и евентуално на правната рамка, установена в приложение на член 43, параграф 2 ДФЕС.

               59

               От гореизложеното следва, че в приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС могат да попаднат мерки, които не се свеждат само до определяне и разпределяне на възможностите за риболов, стига тези мерки да не предполагат политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза, тъй като тези мерки са необходими за постигане на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството.

               60

               Именно в светлината на тези съображения трябва да се установи дали Съветът основателно е избрал член 43, параграф 3 ДФЕС за правно основание за приемането на обжалвания регламент.

               61

               В случая, както следва от предложение за регламент COM(2012) 498 окончателен, обжалваният регламент има за цел да измени Регламент № 1342/2008, за да се подобрят и разяснят разпоредбите на последния.

               62

               При тези обстоятелства, преди да се разгледа съдържанието на измененията, направени с обжалвания регламент, трябва да се припомни правният контекст, в който се вписва Регламент № 1342/2008.

               63

               Както посочва генералният адвокат в точка 70 от заключението си, основната цел на ОПР е да се позволи устойчивата експлоатация на живите водни ресурси, като се потърси баланс между екологичните, икономическите и социалните аспекти.

               64

               В това отношение съгласно член 2, параграф 1, втора алинея от основния регламент Съюзът прилага подхода на предпазливостта, като приема, в рамките на многогодишни планове, специални мерки, предназначени да защитят и опазят живите водни ресурси, да позволят тяхната устойчива експлоатация и да сведат до минимум отражението на риболовната дейност върху морските екосистеми.

               65

               По-специално, от една страна, член 5 от посочения регламент предвижда, че Съветът приема приоритетно многогодишни планове за възстановяване за риболовните зони за експлоатация на запаси, чийто обем е извън сигурните биологични граници, за да позволи на тези запаси да се възстановят и да достигнат определено равнище в рамките на тези граници.

               66

               От друга страна, член 6 от същия регламент дава право на Съвета да приеме многогодишни планове за управление за поддържане обема на запасите в сигурните биологични граници, когато тези граници бъдат достигнати.

               67

               Регламент № 1342/2008 се вписва в тази правна рамка. Приет, на основание член 37 ЕО, той предвижда широк набор от специални мерки за опазване в подкрепа на устойчивото управление на определени запаси от атлантическа треска.

               68

               Съгласно член 5 от посочения регламент целта на плана за възстановяване, предвиден от същия регламент, е да се осигури устойчива експлоатация на запасите от атлантическа треска на основата на максимален устойчив улов, при поддържане на определена смъртност от риболов за въпросната риба.

               69

               За постигането на тази цел членове 6—10 от Регламент № 1342/2008 предвиждат правила относно метода за годишно определяне на ОДУ, а членове 11—17 от този регламент — правила относно ограниченията на годишното риболовно усилие.

               70

               По-специално, и доколкото е от значение за настоящите дела, от една страна, член 9 от посочения регламент установява специална процедура за определяне на ОДУ, когато общите правила за определяне на ОДУ, предвидени в членове 7 и 8, не могат да се приложат поради липса на достатъчно точна и представителна информация. От друга страна, член 12 от същия регламент предвижда подробни правила за разпределяне на риболовно усилие от държавите членки.

               71

               Както следва от съображение 3 от обжалвания регламент обаче, научната оценка на изпълнението на плана за атлантическата треска, извършена от Научния, технически и икономически комитет по рибарство, показа редица проблеми, свързани със замисъла и действието му. Този комитет стига до заключението, че е малко вероятно целите на този план да бъдат постигнати в срок, който да е в съответствие със заключенията на проведената в Йоханесбург през 2002 г. световна среща на високо равнище за устойчивото развитие, освен ако не бъдат отстранени недостатъците в замисъла на плана за атлантическата треска, свързани, inter alia, с прилагането на членове 9 и 12 от Регламент № 1342/2008.

               72

               Що се отнася по-специално до член 9 от Регламент № 1342/2008, от съображение 4 от обжалвания регламент е видно, че в резултат от прилагането между 2009 г. и 2012 г. на автоматичното намаление с 25 % на ОДУ, предвидено в същия този член, след влизането в сила на плана за атлантическата треска се стигна до значително понижение на ОДУ за засегнатите зони и по-нататъшни автоматични намаления биха довели на практика до прекратяване на риболова на атлантическа треска в тези зони.

               73

               Следователно обжалваният регламент променя чувствително предвидената в член 9 от Регламент № 1342/2008 специална процедура за ежегодно определяне на ОДУ за запасите от атлантическа треска, като позволява, в някои случаи, както се посочва в съображение 4 от обжалвания регламент, по-голяма гъвкавост при определяне и разпределяне на възможностите за риболов, така че да се вземат предвид научните становища за всеки отделен случай. Този механизъм заменя автоматичните намаления на ОДУ, предвидени първоначално от Регламент № 1342/2008 за случаите, в които липсва достатъчно точна и представителна информация и в които не могат да се приложат общите правила за определянето на ОДУ.

               74

               Що се отнася до член 12 от Регламент № 1342/2008, в съображение 5 от обжалвания регламент се посочва също, че в съответните зони допустимото риболовно усилие е намаляло значително между 2009 г. и 2012 г. Според това съображение, ако автоматичните годишни намаления на риболовното усилие продължат да се прилагат, това няма да доведе до постигане на целите на плана за атлантическата треска, но ще окаже значително икономическо и социално въздействие върху тези части от флота, които използват основните съоръжения за улов на атлантическа треска, но извършват улов основно на видове, различни от атлантическа треска.

               75

               Следователно правилата относно ограниченията на риболовното усилие са изменени съществено в резултат по-специално от въвеждането на процедура, която дерогира процедурата за определяне на риболовното усилие при липса на достатъчно данни, предвидена в член 12, параграф 4 от Регламент № 1342/2008.

               76

               Освен това трябва да се подчертае, че член 9, параграф 2 от Регламент № 1342/2008, заменен с член 1, точка 1 от обжалвания регламент, както и член 12, параграф 6 от Регламент № 1342/2008, въведен с член 1, точка 2, буква б) от обжалвания регламент, дават право на Съвета да реши да не прави годишна корекция на ОДУ или на ограниченията на риболовното усилие в хипотезите, предвидени в тези разпоредби.

               77

               Макар обаче, както посочва Съветът в съображение 8 от обжалвания регламент, за да обоснове използването на член 43, параграф 3 ДФЕС като правно основание за този регламент, измененията на членове 9 и 12 от Регламент № 1342/2008, произтичащи от член 1 от обжалвания регламент, да не засягат целта на многогодишния план за възстановяване на запасите от атлантическа треска, предвиден в член 5 от Регламент № 1342/2008, това обстоятелство само по себе си не е достатъчно, за да се счете, че тези изменения могат да се приемат надлежно на основание член 43, параграф 3 от Договора за функционирането на ЕС.

               78

               Всъщност, както бе посочено в точка 59 от настоящото решение, за тази цел трябва да се установи дали приемането на обжалвания регламент не предполага политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза, тъй като тези изменения са необходими за постигане на целите на ОПР, което би наложило необходимостта Регламентът да бъде приет на основание член 43, параграф 2 ДФЕС.

               79

               В случая, противно на твърденията на Съвета, измененията на членове 9 и 12 от Регламент № 1342/2008, въведени с обжалвания регламент и описани в точки 70—76 от настоящото решение, не се свеждат само до правомощието за ефективно определяне и разпределение на възможностите за риболов при наличието на специални обстоятелства и на годишна основа, а имат за цел адаптирането на общия механизъм за определяне на ОДУ и на ограниченията на риболовното усилие, за да се отстранят недостатъците, произтичащи от прилагането на по-ранните правила за автоматичното намаление, които могат да възпрепятстват постигането на целите на многогодишния план за възстановяване на запасите на атлантическа треска.

               80

               Следователно посочените изменения определят правната рамка за установяване и разпределяне на възможностите за риболов. Така те са резултат от политическо решение с дългосрочно влияние върху многогодишния план за възстановяване на запасите от атлантическа треска.

               81

               От това следва, че въпросните изменения представляват необходими за изпълнението на целите на ОПР разпоредби. Ето защо приемането на тази изменения е трябвало да бъде извършено по реда на законодателната процедура, предвидена в член 43, параграф 2 ДФЕС.

               82

               С оглед на гореизложеното, трябва да се уважат първата част от единственото основание на Парламента и първото основание на Комисията.

               83

               Поради това обжалваният регламент трябва да бъде отменен, без да е необходимо да се разглеждат останалите основания, посочени от Парламента и Комисията в подкрепа на техните жалби.

         По искането за запазване във времето на последиците от обжалвания регламент

               84

               Съветът и Комисията, подкрепяни от Кралство Испания и Френската република, искат от Съда да запази правните последици на обжалвания регламент в случай на отмяна. В това отношение Комисията уточнява, че тези последици трябва да бъдат запазени за разумен период от време, който да не надвишава дванадесет месеца, считано от 1 януари на годината, следваща постановяването на настоящото решение.

               85

               Съгласно член 264, втора алинея ДФЕС Съдът определя, ако счете за необходимо, онези от правните последици на отменения акт, които трябва да се считат за окончателни.

               86

               В това отношение от практиката на Съда следва, че по съображения, свързани с правната сигурност, правните последици на подобен акт могат да бъдат запазени по-специално когато непосредствените последици от неговата отмяна биха довели до сериозни отрицателни последствия за засегнатите лица и когато законосъобразността на обжалвания акт се оспорва не поради неговата цел или съдържание, а по съображения за липса на компетентност на неговия автор и за съществено процесуално нарушение. Тези съображения включват в частност грешката относно правното основание на оспорвания акт (вж. решение Парламент и Комисия/Съвет, C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 90 и цитираната съдебна практика).

               87

               В настоящия случай следва да се изтъкне, че съгласно член 2 от обжалвания регламент той влиза в сила на следващия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз, извършено на 21 декември 2012 г.

               88

               Доколкото обаче посоченият регламент има за цел да гарантира опазването и устойчивата експлоатация на рибните ресурси в рамките на ОПР, отмяната му с незабавно действие би могла да доведе до сериозни отрицателни последствия за осъществяването на тази политика и за засегнатите икономически оператори.

               89

               При тези обстоятелства са налице важни съображения, свързани с правната сигурност, които са основание Съдът да уважи искането за запазване на правните последици на обжалвания регламент. В допълнение следва да се изтъкне, че нито Парламентът, нито Комисията са оспорили законосъобразността на този регламент поради неговата цел или съдържание, така че в това отношение няма пречки Съдът да разпореди подобно запазване.

               90

               Ето защо правните последици на този регламент следва да се запазят до влизането в сила, в разумен срок, който не надвишава дванадесет месеца, считано от 1 януари на годината, следваща постановяването на настоящото решение, на нов регламент, приет на правилното правно основание, а именно член 43, параграф 2 ДФЕС.

         По съдебните разноски

               91

               Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Парламентът и Комисията са направили искане Съветът да се осъди да заплати съдебните разноски и той е загубил делото, Съветът следва да се осъди да заплати съдебните разноски. В съответствие с член 140, параграф 1 от същия процедурен правилник Кралство Испания, Френската република и Република Полша, които са встъпили в настоящите дела, понасят направените от тях съдебни разноски.

               По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

                           1)

                           Отменя Регламент (ЕС) № 1243/2012 на Съвета от 19 декември 2012 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1342/2008 за създаване на дългосрочен план за запасите от атлантическа треска и риболовните стопанства, които експлоатират тези запаси.

                           2)

                           Правните последици на Регламент № 1243/2012 се запазват до влизането в сила, в разумен срок, който не надвишава дванадесет месеца, считано от 1 януари на годината, следваща постановяването на настоящото решение, на ново решение, взето на правилното правно основание, а именно член 43, параграф 2 ДФЕС.

                           3)

                           Осъжда Съвета на Европейския съюз да заплати съдебните разноски.

                           4)

                           Кралство Испания, Френската република и Република Полша понасят направените от тях съдебни разноски.

                     Подписи

            (
            *
         )   Език на производството: английски.


title: Решение на Съда (трети състав) от 13 февруари 2014 г.#Crono Service scarl и др. и Anitrav — Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori срещу Roma Capitale и Regione Lazio.#Преюдициални запитвания, отправени от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Преюдициално запитване — Членове 49 ДФЕС, 101 ДФЕС и 102 ДФЕС — Услуги по отдаване под наем на моторни превозни средства с шофьор — Изцяло вътрешно положение — Компетентност на Съда — Условия за допустимост.#Съединени дела C‑419/12 и C‑420/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      13 февруари 2014 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Членове 49 ДФЕС, 101 ДФЕС и 102 ДФЕС — Услуги по отдаване под наем на моторни превозни средства с шофьор — Изцяло вътрешно положение — Компетентност на Съда — Условия за допустимост“
      По съединени дела C‑419/12 и C‑420/12
      с предмет преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Италия) с актове от 20 юни 2012 г., постъпили в Съда на 14 септември 2012 г., в рамките на производства по дела

         Crono Service scarl и др. (C‑419/12),

         Anitrav — Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      срещу

         Roma Capitale,

         Regione Lazio (C‑420/12),
      в присъствието на:

         UGL Taxi — Unione Generale del Lavoro Taxi и др.,

         Codacons — Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12),
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: M. Ilešič, председател на състав, C.G. Fernlund, A. Ó Caoimh (докладчик), C. Toader и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: J. Kokott,
      секретар: A. Impellizzeri, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 юни 2013 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Crono Service scarl и др., от P. Troianiello, avvocato,

               —

               за Anitrav — Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori, от M. Piancatelli и V. Porro, avvocati,

               —

               за Roma Capitale, от R. Rocchi и A. Rizzo, avvocati,

               —

               за UGL Taxi — Unione Generale del Lavoro Taxi и др., от N. Moravia и M. Giustiniani, avvocati,

               —

               за Европейската комисия, от F. Moro и J. Hottiaux, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 26 септември 2013 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на членове 3 ДЕС, 3—6 ДФЕС, 49 ДФЕС, 101 ДФЕС и 102 ДФЕС.

               2

               Запитванията са отправени в рамките на два спора между, от една страна, Crono Service scarl и още сто и единадесет жалбоподатели и Roma Capitale, както и, от друга страна, Anitrav — Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori и Roma Capitale и Regione Lazio, относно правната уредба на упражняването на дейността по отдаване под наем на моторни превозни средства с шофьор („noleggio con conducente“, наричана по-нататък „отдаване под наем с шофьор“).

         Италианското право

         Национална правна уредба

               3

               Член 1 от Закон № 21 от 15 януари 1992 г., озаглавен „Рамков закон за превоз на лица чрез услуги за обществен случаен автомобилен превоз“ (GURI, бр. 18 от 23 януари 1992 г.), изменен с Декрет-закон № 207 от 30 декември 2008 г. (GURI, бр. 304 от 31 декември 2008 г.), преобразуван и изменен в Закон № 14 от 27 февруари 2009 г. (редовна притурка на GURI, бр. 49 от 28 февруари 2009 г., наричан по-нататък „Закон № 21/1992“), определя „обществените услуги за случаен превоз“ като „тези, които осигуряват колективен или индивидуален превоз на пътници, с допълваща и подсилваща функция спрямо редовния обществен транспорт“.

               4

               Член 3 от Закон № 21/1992 предвижда:
               „1.   Услугата за отдаване под наем […] с шофьор е предназначена за конкретния ползвател, който подава заявка до гаража с тази цел, за услуга, определена с оглед на времетраенето или на разстоянието.
               2.   Съответните превозни средства трябва да се паркират в гаража […]
               3.   Седалището на превозвача и гаражът трябва да са разположени само на територията на общината, издала разрешението“.

               5

               Член 4 от този закон гласи, че „след като определят критериите, които общините трябва да спазват при съставянето на правилника си за упражняване на обществените услуги за случаен превоз, регионите делегират на местните органи упражняването на административни функции по изпълнение […] за получаването на общ поглед върху обществения случаен превоз, интегриращ се в останалите видове транспорт, в рамките на икономическото и териториалното планиране“ и че „при спазване на регионалната правна уредба местните органи, на които е делегирано упражняването на административни функции […], уреждат упражняването на обществената услуга за случаен превоз посредством специални правилници, в частност уеднаквени на регионално равнище с цел по-голяма рационализация и ефикасност“.

               6

               Член 5, параграф 1 от посочения закон предвижда:
               „Когато приемат правилниците относно упражняването на обществената услуга за случаен превоз, общините определят:

                        a)

                        броя и вида на превозните средства […], които са предоставени за всяка услуга;

                  […]

                        d)

                        критериите и условията за издаването на лиценза за упражняване на таксиметровата услуга и на разрешението за упражняване на услугата за отдаване под наем […] с шофьор“.

               7

               Член 5 bis от Закон № 21/1992, озаглавен „Достъп до територията на други общини“, позволява на общините да регулират достъпа до територията им или конкретно до техните зони с ограничено движение („Zone a traffico limitato“, наричани по-нататък „ZTL“), за титуляри на издадени от други общини разрешения, „посредством предварително съобщение и доколкото те декларират на своя отговорност, че спазват и отговарят на изискванията за извършване на дейността съгласно настоящия закон и че предават данните, свързани с единичната услуга, за която е съобщението и/или плащането на сума за достъп“.

               8

               Съгласно член 8 от Закон № 21/1992:
               „1.   Лицензът за упражняване на таксиметрови услуги и разрешението за упражняване на услуги по отдаване под наем […] с шофьор се издават от общинските администрации, посредством възлагане на обществена поръчка, на собствениците на превозно средство […] или на лизингополучателите; тези лица могат да ги управляват индивидуално или в сдружение.
               2.   Лицензът или разрешението се отнася само до едно превозно средство […]. На едно и също лице могат […] да се издадат няколко разрешения за упражняване на услуги по отдаване под наем с шофьор.
               3.   За да се предостави и запази разрешението за упражняване на услугата отдаване под наем с шофьор, е задължително наличието, на валидно правно основание, на седалище, на гараж […], разположени на територията на общината, издала разрешението“.

               9

               Член 11, параграф 4 от Закон № 21/1992 предвижда:
               „Резервирането на превоз с шофьор се извършва при съответните гаражи. Изпълнението на всяка единична услуга за отдаване под наем с шофьор трябва да започва и да завършва в гаража, разположен в общината, издала разрешението, с връщане в същия, докато получаването на автомобила и пристигането на ползвателя в местоназначението могат да се извършат и на територията на други общини“.

         Регионалната правна уредба на Лациум

               10

               Член 5 от Регионален закон № 58 на Лациум от 26 октомври 1993 г. за приемане на разпоредби относно упражняването на дейност по обществен случаен превоз и правилата за ролята на водачите в обществените услуги за случаен превоз, посочени в член 6 от Закон № 21/1992 (Bollettino ufficiale della Regione Lazio № 31 от 10 ноември 1993 г.), изменен с член 58 от Регионален закон № 27 на Лациум от 28 декември 2006 г. (редовна притурка № 5 на Bollettino ufficiale della Regione Lazio № 36 от 30 декември 2006 г., наричан по-нататък „Регионален закон № 58/1993“), гласи:
               „Услугата за отдаване под наем с шофьор е предназначена за конкретния ползвател, който подава заявка до гаража с тази цел за услуга, определена с оглед на нейното времетраене или разстояние. Обслужването на ползвателя или изпълнението на услугата започва на територията на общината, издала разрешението. Услугата може да се извърши към което и да е местоназначение. Превозните средства трябва да се паркират в гаражите“.

               11

               Член 10 от Регионален закон № 58/1993, озаглавен „Задължения на притежателите на лицензи за експлоатация на таксиметрови услуги и на разрешения за предоставяне на услуги за отдаване под наем с шофьор“, предвижда в параграф 2:
               „Без да се засяга предвиденото […], обслужването на ползвателя и изпълнението на услугата започва само на територията на общината, издала лиценза или разрешението, и може да се извърши към което и да е местоназначение, с предварителното съгласие на шофьора за местоназначенията извън общинската територия“.

               12

               Член 13 bis от посочения регионален закон определя критериите, които трябва да се спазват при изчисляването на броя на лизензите за таксита и на разрешенията за услуги по отдаване под наем с шофьор на определена територия. Според тази разпоредба:
               „1.   Провинцията определя критериите, които общините трябва да спазват при изчисляването на местните нужди от таксиметрови услуги и услуги за отдаване под наем […] с шофьор, както и при установяването в посочените в член 14 правилници на броя превозни средства […], необходими за упражняването на услугите в същински смисъл.
               2.   Посочените в предходния параграф критерии отчитат по-конкретно: a) население, живеещо в зоната; b) площ на територията; c) интензитет на туристическите потоци; d) наличие на лечебни заведения, на курортни обекти, на центрове, създаващи мобилност; e) предлагане на други обществени транспортни услуги; f) брой на издадените лицензи и разрешения.
               3.   Провинцията изпълнява посочените в параграф 1 задачи след консултация, в рамките на специална проучвателна фаза, с общините и представителите на засегнатите професионални категории.
               […]“.

               13

               Член 17 от Регионален закон № 58/1993 определя условията, необходими за вписване в провинциалния регистър на шофьорите. Параграф 1, буква a) от този член указва, че за да се впише едно лице, то трябва „да е италиански гражданин или гражданин на страна от Европейската икономическа общност“.

         Общинската правна уредба на Рим

               14

               С Решение № 68 от 8 и 9 ноември 2011 г. на общинския съвет на Рим за приемане на изменения текст на Правилника за приемане на разпоредби относно обществения случаен превоз Община Рим приема правилника, определящ разпоредбите относно обществения случаен превоз (наричан по-нататък „Regolamento capitolino“).

               15

               Член 8, параграф 3 от този правилник предвижда по-конкретно че за услугата отдаване под наем с шофьор „получаването на автомобила от ползвателя става или изпълнението на услугата започва от територията на общината, издала разрешението, независимо за кое местоназначение, в съответствие със задълженията, предвидени в член 11, параграфи 3 и 4 от Закон № [21/1992]“.

               16

               Член 9, параграф 2 от посочения правилник изисква, за упражняването на дейност по отдаване под наем с шофьор, на територията на общината да има гараж, позволяващ паркирането на използваните за услугата автомобили.

               17

               Член 29, параграф 1 от Regolamento capitolino предвижда, че „[използваните за услугата отдаване под наем с шофьор] автомобили, разрешението за които е издадено от Община Рим, трябва да се паркират само в посочените в разрешението гаражи, в които превозните средства трябва да стоят на разположение на ползвателите“. Член 29, параграф 2 от този правилник предвижда, че за титулярите на разрешения за упражняването на дейност по отдаване под наем с шофьор, издадени от други общини, „достъпът до територията на […] Roma Capitale и до ZTL е разрешен“, доколкото те декларират на своя отговорност, че „спазват“ и „отговарят на изискванията за извършване на дейността“, предвидени в Закон № 21/1992.

               18

               В това отношение Решение № 403 на общинския съвет на Рим от 14 декември 2011 г. урежда условията и процедурите за издаване на разрешения за достъп на превозните средства, използвани за услугата отдаване под наем с шофьор, на които достъпът е разрешен от други общини, до територията на […] Roma Capitale и до ZTL, въведени в центъра на същата.

               19

               По силата на две решения, публикувани съответно на 12 и 22 март 2012 г. на интернет страниците на община Рим и на Agenzia Roma Servizi per la Mobilità srl, влезли в сила на 2 април 2012 г., операторите, упражняващи дейност по отдаване под наем с шофьор и притежаващи разрешение, издадено от общини, различни от Roma Capitale, трябва да плащат около 90 EUR годишно за разрешение за достъп до ZTL в тази община.

         Споровете по главното производство и преюдициалният въпрос

               20

               Делата по главното производство засягат две производства за отмяната на Regolamento capitolino, на Решение № 403 на изпълнителния комитет на община Рим от 14 декември 2011 г., както и на решенията от 12 и 22 март 2012 г., посочени по-горе в точка 19 от настоящото решение.

               21

               Жалбоподателите по главното производство изтъкват многобройни основания за незаконосъобразност както по италианското право, така и по правото на Съюза, произтичащи от Закон № 21/1992, както е въведен в Roma Capitale с член 8, параграф 3, член 9, параграф 2 и член 29 от Regolamento capitolino.

               22

               Макар че жалбите по главното производство изглежда визират цялата правна уредба, посочена в точка 20 от настоящото решение, от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че за целта на преюдициалните запитвания са особено критикувани пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio разпоредбите на член 8, параграф 3, член 9, параграф 2 и член 29, параграфи 1 и 2 от Regolamento capitolino, „доколкото се позовават на прилагането на член 11, параграф 4 от Закон [№ 21 от 1992 г.]“.

               23

               За запитващата юрисдикция разглежданата по главното производство национална правна уредба, в частта ѝ, в която предвижда, че седалището на превозвача и гаражът трябва да бъдат разположени само на територията на общината, издала разрешението, че резервациите на услуги за отдаване под наем с шофьор се извършват при гаража и че изпълнението на всяка единична услуга трябва да започва и да завършва в гаража, разположен в общината, издала разрешението, с връщане в същия, докато получаването на автомобила и пристигането на ползвателя в местоназначението могат да се извършат и на територията на други общини, изглежда е в противоречие с член 49 ДФЕС и с „общностните принципи в областта на конкуренцията“.

               24

               При тези обстоятелства Tribunale amministrativo regionale per il Lazio решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос, който е почти идентичен по дело C‑419/12 и по дело C‑420/12:
               „Възпрепятстват ли членове 49 ДФЕС, 3 ДЕС, [3—6 ДФЕС], 101 [ДФЕС] и 102 ДФЕС прилагането на член 3, параграф 3, член 8, параграф 3 и член 11 от Закон № [21/1992], в частта, в която предвиждат съответно че „[с]едалището на превозвача и гаражът трябва да са разположени само на територията на общината, издала разрешението“; че „за да може да се предостави и запази разрешението за предоставяне на услугата отдаване под наем с шофьор, е задължително наличието, на валидно правно основание, на седалище, гараж или стоянка, разположен(о) или разположена на територията на общината, издала разрешението“ и че „[р]езервирането на превоз за услугата отдаване под наем с шофьор се извършва при съответния гараж. Изпълнението на всяка единична услуга за отдаване под наем с шофьор трябва да започва и да завършва в гаража, разположен в общината, издала разрешението, с връщане в същия, докато получаването на автомобила и пристигането на ползвателя в местоназначението могат да се извършат и на територията на други общини[?]“.

               25

               С определение на председателя на Съда от 5 ноември 2012 г. дела C‑419/12 и C‑420/12 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.

         По преюдициалните запитвания

               26

               С въпроса си запитващата юрисдикция иска да се установи дали различни разпоредби от правото на Съюза допускат определени условия, поставени от национална, регионална и общинска правна уредба относно разрешаването и упражняването на дейност по отдаване под наем с шофьор в община Рим.

               27

               С оглед на съдържанието на поставения въпрос в самото начало следва да се припомни, че в рамките на член 267 ДФЕС Съдът не е компетентен да се произнася нито по тълкуването на законовите или подзаконовите национални разпоредби, нито по съответствието на такива разпоредби с правото на Съюза (вж. по-специално Решение от 18 ноември 1999 г. по дело Teckal, C-107/98, Recueil, стр. I-8121, точка 33, както и Решение от 23 март 2006 г. по дело Enirisorse, C-237/04, Recueil, стр. I-2843, точка 24 и цитираната съдебна практика).

               28

               Така от постоянната съдебна практика произтича, че при наличието на въпроси, които са зададени неточно или излизат извън обхвата на предоставените на Съда с член 267 ДФЕС правомощия, последният следва да извлече от изпратените от националната юрисдикция данни, и по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, на които е необходимо да се направи тълкуване предвид предмета на спора (вж. по-конкретно Решение от 11 март 2010 г. по дело Attanasio Group, C-384/08, Сборник, стр. I-2055, точка 18 и цитираната съдебна практика). С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (вж. по-конкретно Решение по дело Attanasio Group, посочено по-горе, точка 19, Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Fuß, C-243/09, Сборник, стр. I-9849, точка 39 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 4 октомври 2012 г. по дело Бянков, C‑249/11, точка 57 и цитираната съдебна практика).

               29

               В изпълнение на тази съдебна практика може да се приеме, че макар от текста на поставения въпрос да изглежда, че се търси пряко прилагане на правото на Съюза към споровете по главното производство, запитващата юрисдикция в действителност визира тълкуване на това право за целта на този спор.

               30

               При тези условия поставеният въпрос следва да се схваща като целящ по същество да се установи дали член 49 ДФЕС или правилата на Съюза в областта на конкуренцията трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба като разглежданата по главното производство, която налага за извършване на дейност по отдаване под наем с шофьор подробни задължения, изложени във въпроса.

               31

               В това отношение, що се отнася, на първо място, до правилата на Съюза в областта на конкуренцията, от постоянната практика на Съда произтича, че необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическия и правен контекст, в който се вписват поставените от него въпроси, или най-малкото да обясни фактическите хипотези, на които те се основават. Тези изисквания са особено важни в областта на конкуренцията, която се характеризира със сложни фактически и правни положения (вж. по-конкретно Решение по дело Attanasio Group, посочено по-горе, точка 32 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 10 май 2012 г. по дело Duomo Gpa и др., C‑357/10—C‑359/10, точка 22).

               32

               В конкретния случай обаче в акта за преюдициално запитване не се предоставят фактическите и правните обстоятелства, които биха позволили на Съда да определи условията, при които правна уредба като разглежданата в главното производство би могла да се причисли към свързаните с конкуренцията разпоредби на правото на Съюза. По-конкретно, в посочените актове не се предоставя каквото и да било обяснение относно връзката, която се установява между тези разпоредби и споровете по главните производства или техния предмет.

               33

               При тези условия, доколкото поставеният въпрос визира тълкуване на правилата на правото на Съюза в областта на конкуренцията, той трябва да се обяви за недопустим (по аналогия вж. по-конкретно Решение по дело Duomo Gpa и др., посочено по-горе, точка 24, както и, от същата дата, Решение по дело Airport Shuttle Express и др., C‑162/12 и C‑163/12, точки 37—42).

               34

               Що се отнася, на второ място, до член 49 ДФЕС, безспорно е, че всички обстоятелства в споровете по главното производство се ограничават само до територията на една държава членка. При тези условия следва да се провери дали в рамките на настоящите дела Съдът е компетентен да се произнесе по тази разпоредба (по аналогия вж. по-конкретно Решение от 31 януари 2008 г. по дело Centro Europa 7, С-380/05, Сборник, стр. I-349, точка 64, Решение от 22 декември 2010 г. по дело Omalet, С-245/09, Сборник, стр. I-13771, точки 9 и 10, и Решение по дело Duomo Gpa и др., посочено по-горе, точка 25).

               35

               Всъщност национална правна уредба като разглежданата по главното производство, която според текста ѝ се прилага без разлика между операторите, установени на територията на Италианската република и операторите, установени в други държави членки, по общо правило може да се отнесе към разпоредбите относно основните свободи, гарантирани от Договора за функционирането на ЕС, само доколкото се прилага към положения, които имат връзка с търговията между държавите членки (в този смисъл вж. по-конкретно Решение от 7 май 1997 г. по дело Pistre и др., C-321/94-C-324/94, Recueil, стр. I-2343, точка 45, Решение от 5 декември 2000 г. по дело Guimont, C-448/98, Recueil, стр. I-10663, точка 21, както и Решение по дело Duomo Gpa и др., посочено по-горе, точка 26 и цитираната съдебна практика).

               36

               Що се отнася в частност до член 49 ДФЕС, според постоянната практика на Съда тази разпоредба не може да се прилага към дейности, които нямат никакъв фактор на привръзка с някое от уредените в правото на Съюза положения и при които всички релевантни обстоятелства са настъпили в границите само на една държава членка (в този смисъл вж. по-конкретно Решение от 8 декември 1987 г. по дело Gauchard, 20/87, Recueil, стр. 4879, точка 12, Решение от 20 април 1988 г. по дело Bekaert, 204/87, Recueil, стр. 2029, точка 12, Решение от 1 април 2008 г. по дело Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C-212/06, Сборник, стр. I-1683, точка 33 и Решение от 21 юни 2012 г. по дело Susisalo и др., C‑84/11, точка 18 и цитираната съдебна практика).

               37

               Тъй като в конкретния случай споровете по главното производство са от местно естество и всички факти по главното производство са настъпили в границите само на една държава членка, трансграничните последици на разглежданата по главното производство правна уредба не могат да се предполагат. Същевременно нищо в актовете за преюдициално запитване не дава основание да се смята, че споровете по главното производство представляват какъвто и да било трансграничен интерес или привръзка с някое от уредените в правото на Съюза положения. По-конкретно, запитващата юрисдикция не обяснява как разглежданата по главното производство правна уредба би могла да възпрепятства упражняването от оператори с произход от държави членки, различни от Италианската република, на свободата на установяване, предвидена в член 49 ДФЕС.

               38

               Несъмнено, съгласно съдебната практика, произтичаща от Решение по дело Guimont, посочено по-горе, дори при изцяло вътрешно положение отговорът на въпроси, отнасящи се до основните свободи по правото на Съюза, може все пак да бъде полезен на запитващата юрисдикция, по-специално в хипотезата, когато националното право изисква от нея да даде възможност на гражданите на съответната държава да се ползват от същите права, които гражданин на друга държава членка, намиращ се в същото положение, би могъл да получи въз основа на правото на Съюза (вж. по-конкретно Решение от 1 юли 2010 г. по дело Sbarigia, C-393/08, Сборник, стр. I-6337, точка 23 и Решение по дело Susisalo и др., посочено по-горе, точка 20 и цитираната съдебна практика).

               39

               В случая хипотезата, описана в споменатата в предходната точка от настоящото решение съдебна практика, визира, в контекста на споровете по главното производство, правата, които гражданин на държава членка, различна от Италианската република, би могъл да получи въз основа на правото на Съюза, ако се намира в същото положение като жалбоподателите по главното производство.

               40

               С жалбите си до запитващата юрисдикция обаче жалбоподателите по главното производство изглежда целят да получат достъп, при условия, различни от тези, които се прилагат понастоящем спрямо тях, и дори без никакво условие, до територията на Roma Capitale, и в частност до ZTL, намиращи се на тази територия, за да продължат да упражняват там дейността по отдаване под наем с шофьор. Въпреки това от актовете за преюдициално запитване е видно, че този достъп се цели не за да се упражнява трайно и стабилно тази дейност от въпросната територия и по силата на свързано с нея разрешение, а за да се упражнява в единични случаи и от други територии, въз основа на разрешения от други общини, без обаче да е налице задължение да се спазват всички условия, поставени в последните разрешения.

               41

               Така, за разлика от положенията в основата на решения като това по дело Attanasio Group, посочено по-горе, Решение от 1 юни 2010 г. по дело Blanco Pérez и Chao Gómez (C-570/07 и C-571/07, Сборник, стр. I-4629), или Решение от 26 септември 2013 г. по дело Ottica New Line Di Vincenzo (C‑539/11), положението, довело до жалбите по главното производство, съответства не на свободата на установяване, а на пръв поглед на свободното предоставяне на услуги.

               42

               Същевременно по силата на член 58 ДФЕС в областта на транспорта свободното предоставяне на услуги е уредено не в разпоредбата на член 56 ДФЕС, а в дял VI от част III ДФЕС, който се отнася до общата транспортна политика (вж. Решение от 22 декември 2010 г. по дело Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, Сборник, стр. I-13927, точки 29 и 30). Освен това, както припомня запитващата юрисдикция, по същество дейност по отдаване под наем с шофьор като разглежданата по главното производство не е от приложното поле на разпоредбите, приети на основание член 91, параграф 1 ДФЕС за целите на либерализирането на транспортните услуги.

               43

               Следователно, предвид специфичните обстоятелства в споровете по главното производство, евентуално тълкуване на член 49 ДФЕС не би имало никаква връзка с действителността или с предмета на тези спорове (вж. по аналогия Решение по дело Sbarigia, посочено по-горе, точки 23, 24, 27 и 28). Впрочем, както се установява от постоянната практика на Съда на ЕС, той не е компетентен да отговори на преюдициално запитване при такива обстоятелства (в този смисъл вж. по-конкретно Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman, C-415/93, Recueil, стр. I-4921, точка 61, Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Сборник, стр. I-9021, точка 43, Решение по дело Omalet, посочено по-горе, точка 11 и Решение от 7 юни 2012 г. по дело Винков, C‑27/11, точка 44).

               44

               С оглед на всички гореизложени съображения Съдът не е компетентен да даде отговор на настоящите преюдициални запитвания, отправени от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, доколкото се отнасят до тълкуването на член 49 ДФЕС. Доколкото посочените запитвания засягат тълкуването на други разпоредби от правото на Съюза, те трябва да бъдат обявени за недопустими.

         По съдебните разноски

               45

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Съдът на Европейския съюз не е компетентен да даде отговор на преюдициалните запитвания, отправени от Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Италия), с актове от 20 юни 2012 г. по съединени дела C‑419/12 и C‑420/12, доколкото те се отнасят до тълкуването на член 49 ДФЕС. Доколкото посочените запитвания засягат тълкуването на други разпоредби от правото на Съюза, те са недопустими.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: италиански.


Решение на Общия съд (седми състав) от 13 юли 2017 г.#LG Electronics, Inc. срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Заявка за словна марка на Европейския съюз „QD“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-650/16.