title: Решение на Съда (втори състав) от 29 януари 2009 г.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri срещу Ministero della Giustizia и Marco Cavallera.#Искане за преюдициално заключение: Consiglio di Stato - Италия.#Признаване на дипломи - Директива 89/48/ЕИО - Официално признаване на документ за завършено образование - Инженер.#Дело C-311/06.

text:
      Дело C-311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      срещу
      Ministero della Giustizia
      и
      Marco Cavallera
      (Преюдициално запитване, отправено от Consiglio di Stato)
      „Признаване на дипломи — Директива 89/48/ЕИО — Официално признаване на документ за завършено образование — Инженер“
      Резюме на решението
      Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Работници — Признаване на дипломите за висше образование, издадени след
            завършването на професионално образование и обучение с минимална продължителност от три години — Директива 89/48
      (член 1, буква а) от Директива 89/48 на Съвета)
      За да получи достъп до регламентирана професия в приемаща държава членка, титулярът на документ, издаден от орган на друга
         държава членка, с който не се удостоверява образование или обучение, получено в рамките на образователната система на тази
         държава членка, и който не се основа нито на положен в тази държава членка изпит, нито на придобит в нея професионален стаж,
         не може да се позове на разпоредбите на Директива 89/48 относно обща система за признаване на дипломите за висше образование,
         издадени след завършването на професионално образование и обучение с минимална продължителност от три години.

      Всъщност с Директива 89/48 се цели да се премахнат пречките за упражняването на дадена професия в държава членка, различна
         от издалата документа, с който се удостоверяват съответните професионални квалификации. От първо, трето и пето съображение
         от посочената директива следва, че документ, с който се удостоверяват професионални квалификации, не може да се приеме за
         „диплома“ по смисъла на същата директива, без квалификациите да са придобити изцяло или частично в рамките на образователната
         система на държавата членка, която е издала съответната диплома. Освен това даден документ улеснява достъпа до дадена професия
         или нейното упражняване, доколкото доказва притежаването на допълнителна квалификация.

      Да се приеме обаче в случай, когато официалното признаване, получено в друга държава членка, не свидетелства за никаква допълнителна
         квалификация и когато нито това официално признаване, нито вписването в списъка на едно от професионалните сдружения на тази
         друга държава членка не се основава на проверка на придобитите от молителя квалификации или професионален стаж, че е възможно
         да се направи позоваване на Директива 89/48 с цел получаването на достъп до регламентирана професия в държавата членка по
         произход, би означавало да се позволи на лице, което единствено е получило документ, издаден от последната държава членка,
         който сам по себе си не дава достъп до съответната регламентирана професия, все пак да получи достъп до нея, без обаче полученият
         в другата държава членка документ за официално признаване да свидетелства за допълнителна квалификация или за придобит професионален
         стаж. Такъв резултат би бил в противоречие с установения с Директива 89/48 и прогласен в пето съображение от нея принцип,
         че държавите членки запазват възможността да определят минималното равнище на необходимата квалификация, с цел да гарантират
         качеството на услугите, предоставяни на тяхна територия.

      (виж точки 55—57 и 59 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      29 януари 2009 година(*)

      „Признаване на дипломи — Директива 89/48/ЕИО — Официално признаване на документ за завършено образование — Инженер“
      По дело C‑311/06
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Consiglio di Stato (Италия) с акт от 28 февруари 2006 г.,
         постъпил в Съда на 17 юли 2006 г., в рамките на производство по дело

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      срещу
      Ministero della Giustizia,
      Marco Cavallera
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н J.‑C. Bonichot, г‑н K. Schiemann (докладчик), г‑н J. Makarczyk
         и г‑н L. Bay Larsen, съдии,

      генерален адвокат: г‑н M. Poiares Maduro,
      секретар: г-жа L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 септември 2007 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Consiglio Nazionale degli Ingegneri, от адв. A. Romei, avvocato,
      –        за италианското правителство, от г‑н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г‑н S. Fiorentino, avvocato
         dello Sato,

      –        за белгийското правителство, от г‑жа L. Van den Broeck, в качеството на представител,
      –        за чешкото правителство, първоначално от г‑н T. Boček, впоследствие от г‑н M. Smolek, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑жа E. Skandalou, в качеството на представител,
      –        за кипърското правителство, от г‑н C. Lycourgos и г‑жа I. Neofitou, в качеството на представители,
      –        за австрийското правителство, от г‑жа C. Pesendorfer, в качеството на представител,
      –        за шведското правителство, от г‑жа A. Falk и г‑н A. Kruse, в качеството на представители,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н H. Støvlbæk и г‑жаE. Montaguti, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 28 февруари 2008 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 89/48/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година относно обща
         система за признаване на дипломите за висше образование, издадени след завършването на професионално образование и обучение
         с минимална продължителност от три години (OВ L 19, 1989 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5,
         том 2, стр. 76).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Consiglio Nazionale degli Ingegneri (Национален съвет на инженерите) и Ministero
         della Giustizia (Министерство на правосъдието) с оглед признаването от последното в полза на г‑н Cavallera, италиански гражданин,
         на издаден в Испания документ за официална квалификация на инженер, придобит чрез официално признаване на издаден в Италия
         документ за завършено образование, с оглед на вписването на заинтересования в списъка на инженерите в Италия.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Първо съображение от Директива 89/48 е формулирано, както следва:

      „като има предвид, че по силата на член 3, буква в) от Договора премахването на преградите между държавите членки пред свободното
         движение на хора и услуги е една от целите на Общността; като има предвид, че по отношение на гражданите на държавите членки
         това включва по-специално възможността да упражняват професия в качеството си на самостоятелно заети или заети в друга държава
         членка, която е различна от тази, в която са придобили професионалните си квалификации.“

      4        Трето съображение от тази директива гласи:

      „като има предвид, че с оглед да се отговори бързо на очакванията на европейските граждани, които притежават дипломи за висше
         образование, удостоверяващи завършено професионално обучение и издадени в друга държава членка, различна от тази, в която
         желаят да упражняват своята професия, е уместно да се въведе също друг начин за признаване на тези дипломи, който да улеснява
         тези граждани да упражняват всички професионални дейности, за които в приемащата държава членка се изисква завършено обучение
         след средното образование, доколкото те притежават такива дипломи, които ги подготвят за тези дейности, удостоверяват най-малкото
         тригодишен цикъл на обучение и са издадени в друга държава членка.“

      5        Пето съображение от посочената директива уточнява:

      „като има предвид, че що се отнася до професиите, за чието упражняване Общността не е определила минимално равнище на необходимата
         квалификация, държавите членки запазват възможността си да определят това равнище с цел да гарантират качеството на услугите,
         предоставяни на тяхна територия; като има предвид, че въпреки това те не могат, без да нарушат задълженията си, установени
         в член 5 от Договора, да налагат на гражданин на друга държава членка да придобие квалификации, които те обикновено определят
         само като се позовават на дипломите, издавани в рамките на тяхната национална образователна система, докато заинтересованото
         лице вече е получило всички или част от тези квалификации в друга държава членка; като има предвид, че поради това всяка приемаща
         държава членка, в която е регламентирана дадена професия, се задължава да се съобразява с квалификациите, придобити в друга
         държава членка, и да преценява дали те отговарят на изискваните от нея.“

      6        Член 1, букви а) и б) от Директива 89/48 гласи:

      „По смисъла на настоящата директива:
      a)      „диплома“ е всяка диплома, удостоверение или други документи за официална квалификация или всяка съвкупност от такива дипломи,
         удостоверения или други документи:

      –        които са издадени от компетентния орган в държава членка, определен като такъв от законовите, подзаконовите или административните
         разпоредби на тази държава,

      –        от които е видно, че титулярът успешно е завършил курс на образование след средното образование с минимална продължителност
         от три години или с равностойна продължителност на непълна заетост в университет или във висше учебно заведение, или в друго
         учебно заведение със същото равнище на обучение, и при необходимост, че той е завършил успешно професионалното обучение, което
         се изисква в допълнение към курса на образование след средното образование, и

      –        от които е видно, че титулярът притежава изискваните професионални квалификации за достъп или за упражняване на регламентирана
         професия в тази държава членка,

               доколкото образованието, за което е издадена тази диплома, удостоверение или други документи за официална квалификация, в
         преобладаващата си част е получено в Общността, или доколкото неговият титуляр има професионален стаж от три години, удостоверен
         от държавата членка, която е признала неговата диплома, удостоверение или други документи за официална квалификация, издадени
         в трета страна.

               Приема се за диплома по смисъла на първа алинея всяка диплома, удостоверение или други документи за официална квалификация,
         или всяка съвкупност от такива дипломи, удостоверения или други документи, които са издадени от компетентните органи на държава
         членка, доколкото тя удостоверява обучение, което е придобито в Общността и е признато от компетентния орган на тази държава
         членка, че има равностойно равнище и дава същите права за достъп или за упражняване на регламентирана професия.

      б)      „приемаща държава членка“ е държавата членка, в която гражданин на държава членка е подал молба да упражнява професия, регламентирана
         от нея, без да е получил там дипломата, на която се позовава, или без да е упражнявал там първоначално въпросната професия.“

      7        Само в текстовете на италиански и унгарски език на член 1, буква б) от Директива 89/48 се визира гражданин на „друга държава
         членка“ („di un altro Stato membro“/„egy másik tagállam“), вместо гражданин на „държава членка“.

      8        Член 2, първа алинея от Директива 89/48 гласи:

      „Настоящата директива се прилага за всеки гражданин на държава членка, който желае да упражнява на свободна практика или на
         платена служба регламентирана професия в приемаща държава членка.“

      9        Само в текстовете на немски и унгарски езики и на член 2, първа алинея от тази директива се има предвид упражняването на регламентирана
         професия „в друга държава членка“ („in einem anderen Mitgliedstaat“/„egy másik tagállamban“) вместо упражняването на регламентирана
         професия „в приемаща държава членка“.

      10      Член 3, първа алинея, буква а) от Директива 89/48 предвижда:

      „Когато в приемащата държава членка достъпът или упражняването на регламентирана професия са подчинени на условието за притежаването
         на диплома, компетентният орган не може поради липса на квалификация да откаже на гражданин на държава членка да има достъп
         или да упражнява тази професия при същите условия като за нейните граждани:

      a)      ако молителят притежава диплома, която се изисква от друга държава членка за достъп или за упражняване на същата тази професия
         на нейна територия и която е получена в държава членка […]“.

      11      Само в текстовете на италиански, испански и словенски език на член 3, първа алинея от тази директива се визира отказ, противопоставен
         на гражданин „на друга държава членка („di un altro Stato membro“/„de otro Estado miembro“/„druge države članice“), вместо
         отказ, противопоставен на гражданин на „държава членка“.

      12      Освен това само в текстовете на италиански и словенски език на член 3, първа алинея, буква а) от споменатата директива се
         визира диплома, получена „в друга държава членка“ („in un altro Stato membro“/„drugi državi članici“), вместо диплома, получена
         „в държава членка“.

      13      Независимо от член 3 от Директива 89/48, член 4 от същата допуска при определени условия приемащата държава членка да изисква
         от молителя да докаже, че притежава професионален стаж с определена продължителност, да положи стаж за приспособяване в продължение
         на най-много три години или да се яви на изпит за правоспособност. Със същия член се определят някои правила и условия, приложими
         спрямо компенсаторните мерки, които могат да се изискват за компенсиране на недостатъчното образование на молителя.

       Национална правна уредба
       Правна уредба на професията „инженер“ в Испания и Италия
      14      Професията „инженер“ е регламентирана професия както в Испания, така и в Италия.

      –       Образователни системи и условия за достъп до професията „инженер“
      15      Италианската и испанската образователна система са близки по отношение на квалификациите в областта на инженерството. В двете
         държави членки тези квалификации могат да се придобият след завършване на курс на обучение след средното образование, с продължителност
         от три или пет години.

      16      В Италия университетските дипломи, получени след три години обучение („laurea triennale“), удостоверяват завършено образование
         за младши инженер („ingegnere junior“).

      17      Достъпът до професията „младши инженер“ е обусловен от притежаване на изискваната университетска диплома, както и от успешното
         полагане на държавен изпит („esame di Stato“), съответстващ на въпросната професия (член 4 от Кралски декрет № 2537 от 23 октомври
         1925 г. (Gazzetta ufficiale № 37 от 15 февруари 1926 г.). Съгласно членове 47 и 48 от Указ № 328 на президента на Републиката от 5 юни 2001 г. (редовна
         притурка към GURI № 190 от 17 август 2001 г.) този държавен изпит включва най-малко два писмени, един устен и един практически
         изпит. Кандидатите, издържали успешно държавния изпит, придобиват правоспособност да упражняват професията „инженер“ („abilitazione
         all’esercizio della professione di ingegnere“).

      18      В Испания университетските дипломи, получени след три години обучение, водят до придобиване на квалификацията „инженер технолог“
         („ingeniero técnico“).

      19      Испанската национална правна уредба в областта на университетските дипломи разграничава два вида дипломи, а именно „официални
         дипломи“, чиято валидност се признава на цялата територия на страната и които дават достъп до регламентираните професии, и
         „собствени дипломи“, които университетите могат да издават, но които не дават достъп до регламентираните професии. Тази материя
         е уредена с Устройствен закон 6/2001 за университетите от 21 декември 2001 г. (BOE № 307 от 24 декември 2001 г., стр. 49400).

      20      В Испания достъпът до професията „инженер технолог“ по принцип е обусловен за притежаването на официална университетска диплома
         по смисъла на Устройствен закон 6/2001, съответстваща на въпросната професия.

      21      Както в Италия, така и в Испания за упражняването на професията „инженер“ е необходимо също така вписване в списък на професионално
         сдружение. В Италия във всяка провинция Consiglio dell’Ordine degli Ingegneri (Съвет на сдружението на инженерите) води списък
         на инженерите. Този списък е разделен на две части, като част Б е за младши инженери. В Испания са компетентни различни colegios
         de ingenieros (сдружения на инженерите) по специализация и район. В тези две държави членки вписването в списъка на сдружението
         на инженерите представлява обикновено административно действие, с което само по себе си не се удостоверяват професионалните
         квалификации на съответните лица, а се цели да се гарантира, че упражняването на професията се извършва при спазването на
         определени правила на професионалната етика.

      –       Професията „инженер механик“ в Италия
      22      Лицата, които желаят да упражняват професията „инженер механик“ в Италия, по принцип трябва да са титуляри на издадена след
         успешно положен държавен изпит университетска диплома за инженер механик („laurea in ingegneria meccanica“), с която се удостоверява
         завършено обучение с продължителност от три години, както и правоспособност за упражняване на професията „инженер“. Освен
         това тези лица трябва да са вписани в списъка на инженерите в дадена провинция, в част Б, сектор промишленост.

      –       Професията „инженер — технолог в промишлеността, специалност „Механика“ в Испания.
      23      В Испания лицата, които желаят да упражняват професията „инженер — технолог в промишлеността, специалност „Механика“ („ingeniero
         técnico industrial, especialidad mecánica“), по принцип трябва да са титуляри на официална университетска диплома, по смисъла
         на Устройствен закон 6/2001, за инженер — технолог в промишлеността, специалност „Механика“. Тази диплома за инженер технолог
         се получава след тригодишно обучение. Освен това тези лица трябва да бъдат вписани в списъка на „Colegio de ingenieros técnicos
         industriales“ (Професионално сдружение на инженерите — технолози в промишлеността).

       Процедура за признаване в Италия
      24      В Италия Законодателен декрет № 115 от 27 януари 1992 г. (GURI № 40 от 18 февруари 1992 г., наричан по-нататък „Законодателен
         декрет № 115/1992“) има за цел да транспонира Директива 89/48 в националния правен ред.

      25      Член 1 от Законодателен декрет № 115/1992, озаглавен „Признаване на документи за официална квалификация, придобити в Европейската
         общност“, гласи:

      „1.      Дипломите, издадени в държава — членка на Европейската общност, с които се удостоверяват завършването на професионално образование
         и обучение и чието притежаване се изисква от законодателството на тази държава с цел упражняването на дадена професия, се
         признават в Италия при условията, определени с разпоредбите на настоящия декрет.

      2.      Признаването се извършва в полза на гражданин на Общността, с цел да може да упражнява в Италия като самостоятелно заето лице
         или заето лице професия, съответстваща на тази, която е правоспособен да упражнява в страната, която е издала дипломата, посочена
         в предходния параграф.

      3.      Дипломите се признават, ако с тях се удостоверява, че молителят е завършил успешно курс на висше образование с минимална продължителност
         от три години (или с равностойна продължителност на непълна заетост) в университет или във висше учебно заведение, или в друго
         учебно заведение със същото равнище на обучение.“

      26      Според препращащата юрисдикция Законодателен декрет № 115/1992 не допуска признаването на диплома, издадена в друга държава
         членка въз основа на италиански документ за завършено образование. Тази юрисдикция уточнява, че съгласно член 1, параграф 3
         от посочения законодателен декрет с чуждестранната диплома трябва да се удостоверява, че молителят е завършил курс на обучение,
         което предполага, че трябва да е налице непосредствена връзка между документа и курса на обучение и че последният трябва да
         бъде непосредствено удостоверен с дипломата. При това тази разпоредба не можела да се прилага към диплома, издадена от друга
         държава членка, с която всъщност се удостоверява наличието на италиански документ за завършено образование.

       Процедура за официално признаване в Испания
      27      Съгласно испанското право процедурата за официално признаване на университетските дипломи трябва да се разграничава от процедурата
         за признаване на професионалните квалификации, предвидена в Кралски указ 1665/1991 от 25 октомври 1991 г. относно общата система
         за признаване на дипломите за висше образование, издадени в държавите — членки на Европейския съюз, за чието получаване е
         необходимо обучение с минимална продължителност от три години (BOE № 280 от 22 ноември 1991 г., стр. 37916), който има за
         цел да транспонира Директива 89/48 в испанския правен ред. Официалното признаване представлява проверка, от гледна точка на
         учебния материал, на академичното съдържание на преминатото обучение с оглед придобиването на определена диплома.

      28      До 4 септември 2004 г. процедурата за официално признаване на чуждестранните университетски дипломи в Испания е била уредена
         с Кралски указ 86/1987 от 16 януари 1987 г. (BOE № 20 от 23 януари 1987 г.), както и със законодателството, прието в приложение
         на последния.

      29      Понятието за официално признаване е определено в член 1 от Кралски указ 86/1987. Съгласно тази разпоредба официалното признаване
         предполага признаването в Испания на официалната валидност за академични цели на получените в чужбина дипломи за висше образование.

      30      От член 2 от Кралския указ е видно, че макар и официалното признаване на чуждестранните дипломи да не изисква непременно полагането
         на допълнителни изпити, в случаите, когато образоването, удостоверено с чуждестранна диплома, не е равностойно на образованието,
         удостоверено със съответната испанска диплома, официалното признаване може да бъде поставено в зависимост от успешното полагане
         на изпити с цел проверка на знанията, които се изискват в Испания за получаването на диплома.

      31      По силата на член 3 от Кралски указ 86/1987 процедурата за официално признаване не се прилага към обученията, които имат официален
         характер. Следователно другите обучения в университетите, които нямат такъв характер, са изключени от обхвата на този кралски
         указ.

      32      От момента на предоставянето на официалното признаване, на чуждестранните дипломи се придава същото действие като това на
         равностойната испанска диплома или университетска степен.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      33      Г‑н Cavallera, италиански гражданин, е титуляр на документ за завършено образование на инженер механик, издаден на 9 март
         1999 г. от Торинския университет (Италия) след завършване на обучение с продължителност от три години.

      34      Г‑н Cavallera иска Министерство на образованието и науката в Испания официално да признае неговия италиански документ за завършено
         образование с оглед на приравняването на последния на съответния испански университетски документ съгласно разпоредбите на
         Кралски указ 86/1987. На 17 октомври 2001 г. посоченото министерство признава официално италианския документ за завършено
         образование на г‑н Cavallera с оглед на приравняването на този документ на испански официален документ за инженер — технолог
         в промишлеността, специалност „Механика“.

      35      Вследствие на това г‑н Cavallera е оправомощен да упражнява в Испания регламентираната професия „инженер — технолог в промишлеността,
         специалност „Механика“. Като се позовава на удостоверението за официалното признаване на своя италиански документ за завършено
         образование, г‑н Cavallera се вписва в Каталуния в списъка на едно от сдруженията на инженерите — технолози в промишлеността.

      36      Безспорно е обаче, че г‑н Cavallera не е упражнявал професионална дейност извън територията на Италия и че нито е преминал
         обучение, нито е положил изпити в рамките на испанската образователна система. Безспорно е също, че той не е положил държавния
         изпит, предвиден с италианската правна уредба, за да бъде оправомощен да упражнява професията „инженер“.

      37      С молба от 6 март 2002 г. г‑н Cavallera иска Министерство на правосъдието в Италия да признае неговите придобити в Испания
         квалификации съгласно Законодателен декрет № 115/1992, за да бъде вписан в списъка на инженерите, в тази държава членка.

      38      Съгласно италианската правна уредба по тази молба следва да изрази становище комисия по проверка, която се е произнесла с
         мнозинство в подкрепа на молбата, но представителят на Consiglio Nazionale degli Ingegneri, член на комисията, е гласувал
         против.

      39      С декрет от 23 октомври 2002 г. Министерство на правосъдието признава валидността на испанския документ за официална квалификация
         на г‑н Cavallera с оглед на вписването му в списъка на инженерите (част Б, сектор промишленост). Въз основа на този декрет
         г‑н Cavallera е вписан в списъка на сдруженията на инженерите на град Александрия, чийто жител е той.

      40      Consiglio Nazionale degli Ingegneri оспорва посочения министерски декрет пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
         (Италия), като поддържа, че по силата на Директива 89/48 и съответната националноправна уредба италианските власти не могат
         да признаят испанския документ за официална квалификация на г‑н Cavallera, тъй като признаването водело до освобождаването
         му от предвидения в италианската правна уредба държавен изпит.

      41      С решение от 5 октомври 2004 г. тази юрисдикция отхвърля жалбата на Consiglio Nazionale degli Ingegneri, като приема, че Министерство
         на правосъдието е действало законосъобразно. Впоследствие Consiglio Nazionale degli Ingegneri обжалва това съдебно решение
         пред Consiglio di Stato (Италия).

      42      Consiglio di Stato е на мнение, че Директива 89/48 не се прилага в случая на г‑н Cavallera, тъй като той не е придобил никаква
         диплома по смисъла на член 1, буква а) от Директива 89/48 в Испания и е основал молбата си изцяло на придобитите в Италия
         квалификации. Consiglio di Stato обаче изпитва съмнения в това отношение.

      43      При тези обстоятелства Consiglio di Stato решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Прилага ли се Директива 89/48 […], когато италиански гражданин:
      –        е получил в Италия диплома за инженер, издадена след завършването на обучение с продължителност от три години,
      –        е получил признаване на равностойността на този италиански документ за официална квалификация на съответния испански документ,

      –        е вписан в Испания в списъка на инженерите, но никога не е упражнявал тази професия в Испания, [и]
      –        е поискал вписване в списъка на инженерите в Италия въз основа на испанския документ за официално признаване?
      2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос съвместима ли е с Директива 89/48/ЕИО вътрешноправната норма (член 1 от Законодателен
         декрет [№ 115/1992]), с която не се допуска признаването в Италия на документ, който е бил издаден от държава членка и на
         свой ред е изцяло резултат от признаването на предходен италиански документ?“

       По преюдициалните въпроси
      44      С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали за да получи достъп до регламентирана професия
         в приемаща държава членка, титулярът на документ, издаден от орган на друга държава членка, с който не се удостоверява образование,
         получено в рамките на образователната система на тази държава членка, и който не се основава нито на положен в тази държава
         членка изпит, нито на придобит в нея професионален стаж, може да се позове на разпоредбите на Директива 89/48.

      45      За да се отговори на този въпрос, следва да се установи дали признаването на подобен документ за официална квалификация като
         разглеждания в главното производство попада в обхвата на Директива 89/48.

      46      При спазване на разпоредбите на член 4 от Директива 89/48 член 3, първа алинея, буква а) от нея дава право на всеки молител —
         титуляр на „диплома“ по смисъла на тази директива, позволяваща му да упражнява регламентирана професия в държава членка, правото
         да упражнява същата професия във всяка друга държава членка. Следователно понятието „диплома“, определено в член 1, буква а)
         от Директива 89/48, е в основата на общата система за признаване на дипломите за висше образование, предвидена в тази директива.

      47      Що се отнася до квалификациите, на които се позовава г‑н Cavallera, следва най-напред да се припомни, че по смисъла на член 1,
         буква а) от Директива 89/48 „диплома[та]“ може да е съвкупност от документи за официална квалификация.

      48      На следващо място, предвиденото в член 1, буква а), първо тире от Директива 89/48 условие е налице, що се отнася до документите,
         на които се позовава г‑н Cavallera, тъй като всеки един от тези документи е издаден от компетентния орган, определен като
         такъв с италианските и съответно с испанските законови разпоредби.

      49      Що се отнася до условието, посочено в член 1, буква а), второ тире от Директива 89/48, от изпратената на Съда преписка е видно,
         че г‑н Cavallera очевидно отговаря на изискването титулярът да е завършил успешно курс на обучение след средното образование
         с минимална продължителност от три години в университет. Този факт всъщност е удостоверен изрично с документа за завършено
         образование, който е издаден на заинтересования от Торинския университет.

      50      Освен това относно условието, посочено в член 1, буква а), трето тире от Директива 89/48, от удостоверението за официално
         признаване, издадено от Министерство на образованието и науката, е видно че г‑н Cavallera притежава професионалните квалификации,
         необходими за достъп до регламентирана професия в Испания. Дори и да се приеме, че тази информация не е посочена изрично в
         споменатия сертификат, тя е ясно установена с вписването на г‑н Cavallera в списъка на компетентните професионални сдружения
         в Испания.

      51      Остава да се установи дали ако с удостоверението за официално признаване, на което са позовава г‑н Cavallera, не се удостоверява
         никакво образование или обучение, получено в рамките на испанската образователна система, и ако то не се основава нито на
         положен в Испания изпит, нито на придобит там професионален стаж, съвкупността от документи, с които той разполага, може все
         пак да бъде счетена за „диплома“ по смисъла на Директива 89/48 или може да бъде приравнена на такава диплома по силата на
         член 1, буква а), втора алинея от Директива 89/48.

      52      В този контекст доводите на Consiglio Nazionale degli Ingegnieri, както и на италианското и австрийското правителство, основани
         на формулировките в текстовете на някои езици на Директива 89/48, които, както беше посочено в точки 7, 9, 11 и 12 от настоящото
         решение, се различават от текстовете на другите езици именно с това, че в тях се използва изразът „друга държава членка“,
         докато в текстовете на повечето езици се съдържат само изразите „държава членка“ или „приемаща държава членка“, не могат да
         бъдат приети.

      53      В това отношение от постоянната съдебна практика всъщност следва, че необходимостта от единно прилагане и следователно от
         единно тълкуване на разпоредбите на общностното право изключва възможността в случай на съмнение текстът на дадена разпоредба
         да се разглежда отделно в текста на един от езиците, а напротив, изисква да се тълкува и прилага в светлината на текстовете
         на останалите официални езици (Решение от 12 ноември 1969 г. по дело Stauder, 29/69, Recueil, стр. 419, точка 3, Решение от
         2 април 1998 г. по дело EMU Tabac и др., C‑296/95, Recueil, стр. I‑1605, точка 36 и Решение от 9 март 2006 г. по дело Zuid
         Hollandse Milieufederatie и Natuur en Milieu, C‑174/05, Recueil, стр. I‑2443, точка 20).

      54      Освен това, макар да е вярно, че е установено, че Директива 89/48 не съдържа каквото и да било ограничение относно държавата
         членка, в която молителят трябва да е придобил професионалните си квалификации (Решение от 23 октомври 2008 г. по дело Комисия/Гърция,
         C‑274/05, все още непубликувано в Сборника, точка 28 и Решение от 23 октомври 2008 г. по дело Комисия/Испания, C‑286/06, все
         още непубликувано в Сборника, точка 62), тази съдебна практика все пак прокарва разграничение между географското местонахождение,
         където се провежда обучението, и образователната система, в обхвата на която попада последното. Всъщност в тези решения заинтересованите
         са завършили съответно обучение в рамките на образователна система, различна от тази на държавата членка, в която се позоват
         на своите професионални квалификации.

      55      С Директива 89/48 се цели да се премахнат пречките за упражняването на дадена професия в държава членка, различна от издалата
         документа, с който се удостоверяват съответните професионални квалификации. От първо, трето и пето съображение от посочената
         директива следва, че документ, с който се удостоверяват професионални квалификации, не може да се приеме за „диплома“ по смисъла
         на същата директива, без квалификациите да са придобити изцяло или частично в рамките на образователната система на държавата
         членка, която е издала съответната диплома. Освен това Съдът вече е подчертал, че даден документ улеснява достъпа до дадена
         професия или нейното упражняване, доколкото доказва притежаването на допълнителна квалификация (вж. в този смисъл Решение
         от 31 март 1993 г. по дело Kraus, C‑19/92, Recueil, стр. I‑1663, точки 18—23 и Решение от 9 септември 2003 г. по дело Burbaud,
         C‑285/01, Recueil, стр. I‑8219, точки 47—53).

      56      Официалното признаване в Испания обаче не свидетелства за никаква допълнителна квалификация. В това отношение нито официалното
         признаване, нито вписването в списъка на едно от сдруженията на инженерите технолози не се основава на проверка на придобитите
         от г‑н Cavallera квалификации или професионален стаж.

      57      При тези обстоятелства да се допусне, че е възможно да се направи позоваване на Директива 89/48 с цел получаването на достъп
         до съответната регламентирана професия в Италия, би означавало да се позволи на лице, което единствено е получило документ,
         издаден от тази държава членка, който сам по себе си не дава достъп до съответната регламентирана професия, все пак да получи
         достъп до нея, без обаче полученият в Испания документ за официално признаване да свидетелства за допълнителна квалификация
         или за придобит професионален стаж. Такъв резултат би бил в противоречие с установения с Директива 89/48 и прогласен в петото
         съображение от нея принцип, че държавите членки запазват възможността да определят минималното равнище на необходимата квалификация,
         с цел да гарантират качеството на услугите, предоставяни на тяхна територия.

      58      От всички изложени съображения следва, че член 1, буква а) от Директива 89/48 трябва да се тълкува в смисъл, че определението
         за диплома, установено с тази разпоредба, не включва документ, издаден от държава членка, с който не се удостоверява никакво
         образование или обучение, получено в рамките на образователната система на тази държава членка, и който не се основава нито
         на положен в тази държава членка изпит, нито на придобит в нея професионален стаж.

      59      Следователно на първия въпрос трябва да се отговори, че за да получи достъп до регламентирана професия в приемаща държава
         членка, титулярът на документ, издаден от орган на друга държава членка, с който не се удостоверява образование или обучение,
         получено в рамките на образователната система на тази държава членка, и който не се основа нито на положен в тази държава
         членка изпит, нито на придобит в нея професионален стаж, не може да се позове на разпоредбите на Директива 89/48.

      60      Предвид отговора на първия въпрос не следва да се отговоря на втория въпрос.

       По съдебните разноски
      61      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      За да получи достъп до регламентирана професия в приемаща държава членка, титулярът на документ, издаден от орган на друга
            държава членка, с който не се удостоверява образование или обучение, получено в рамките на образователната система на тази
            държава членка, и който не се основа нито на положен в тази държава членка изпит, нито на придобит в нея професионален стаж,
            не може да се позове на разпоредбите на Директива 89/48/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година относно обща система за признаване
            на дипломите за висше образование, издадени след завършването на професионално образование и обучение с минимална продължителност
            от три години.
      Подписи
      * Език на производството: италиански.


title: Решение на Съда (пети състав) от 18 май 2017 г.#Fondul Proprietatea SA срещу Complexul Energetic Oltenia SA.#Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Craiova.#Преюдициално запитване — Държавни помощи — Вземане на дружество, мажоритарен собственик на чийто капитал е румънската държава, към дружество, в което единствен акционер е същата държава — Даване вместо изпълнение — Понятие за държавна помощ — Задължение за уведомяване на Европейската комисия.#Дело C-150/16.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
      18 май 2017 година (
            1
         )
      „Преюдициално запитване — Държавни помощи — Вземане на дружество, мажоритарен собственик на чийто капитал е румънската държава, към дружество, в което единствен акционер е същата държава — Даване вместо изпълнение — Понятие за държавна помощ — Задължение за уведомяване на Европейската комисия“
      По дело C‑150/16
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Curtea de Apel Craiova (Апелативен съд Крайова, Румъния) с акт от 3 март 2016 г., постъпил в Съда на 14 март 2016 г., в рамките на производство по дело

         Fondul Proprietatea SA

      срещу

         Complexul Energetic Oltenia SA,

      СЪДЪТ (пети състав),
      състоящ се от: J. L. da Cruz Vilaça (докладчик), председател на състава, M. Berger, A. Borg Barthet, E. Levits и F. Biltgen, съдии,
      генерален адвокат: N. Wahl,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Fondul Proprietatea SA, от C. Dontu, D. Petrache и A. Dăscălescu, адвокати,

               —

               за румънското правителство, от R.‑H. Radu, R. Mangu и M. Bejenar, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от L. Nicolae и P. Němečková, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 107 ДФЕС и член 108, параграф 3 ДФЕС.

               2

               То е отправено в рамките на спор на Fondul Proprietatea SA (наричан по-нататък „фондът“) с Complexul Energetic Oltenia SA (наричано по-нататък „CE Oltenia“) по повод искане за отмяна на решението на общото събрание на CE Oltenia да приеме даване вместо изпълнение по свое вземане към Electrocentrale Grup SA (наричано по-нататък „Electrocentrale“).

         Румънската правна уредба

               3

               Съгласно член 1469, параграф 2 от Гражданския кодекс „[п]лащането се състои в предаването на парична сума или, според случая, в изпълнението на всяка друга престация, която е предмет на задължението“.

               4

               Член 1609 от посочения кодекс гласи:

                        „1)

                        Новация е налице тогава, когато длъжникът поема пред кредитора ново задължение, заменящо и погасяващо първоначалното задължение.

                        2)

                        Новация е налице и тогава, когато нов длъжник замести първоначалния, който се освобождава от кредитора; с това първоначалното задължение се погасява. В този случай новацията настъпва без съгласие на първоначалния длъжник.

                        3)

                        Новация е налице и тогава, когато по силата на нов договор първоначалният се замества от нов кредитор, а длъжникът се освобождава спрямо първоначалния кредитор; първоначалното задължение се погасява“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               5

               CE Oltenia, 77,17 % от чийто дружествен капитал е собственост на румънската държава, а 21,53 % — на фонда, е кредитор на Electrocentrale, в което единствен акционер е румънската държава, по вземане в размер на 28709475,13 RON (румънски леи) (около 6,4 милиона евро).

               6

               На 27 септември 2013 г. общото събрание на CE Oltenia одобрява прехвърлянето в негова полза на собствеността върху топлоелектрическа централа Кишкани (Румъния), която принадлежи на Electrocentrale, на основание даване вместо изпълнение (наричано по-нататък „разглежданото в главното производство решение“).

               7

               Тъй като оценката на топлоелектрическа централа Кишкани е за 36810200 RON (около 8,2 милиона евро), CE Oltenia изплаща разликата между тази сума и размера на задължението, което е имало Electrocentrale, като изплаща на последното сума в размер на 8100724,87 RON (около 1,8 милиона евро). Освен това CE Oltenia поема 280 служители на Electrocentrale, работещи в топлоелектрическа централа Кишкани, и получава прехвърлените му квоти за емисии на парникови газове.

               8

               На 24 декември 2013 г. фондът предявява иск пред първоинстанционната юрисдикция за отмяна на разглежданото в главното производство решение. Тъй като отменителният иск е отхвърлен, Фондът сезира Curtea de Apel Craiova (Апелативен съд Крайова, Румъния).

               9

               Пред него фондът твърди, че тъй като топлоелектрическа централа Кишкани не е печеливша, разглежданото в главното производство даване вместо изпълнение не облагодетелства CE Oltenia по никакъв начин, а е благоприятно само за Electrocentrale, което, след като се освобождава от тежестта, която представлява въпросната централа, може да остане на пазара за доставка на електроенергия.

               10

               При тези условия Curtea de Apel Craiova (Апелативен съд Крайова) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Съставлява ли държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС, и по-специално (i) мярка, финансирана от държавата или чрез ресурси на държавата, (ii) със селективен характер, и (iii) годна да засегне търговията между държавите членки, решението на Общото събрание на акционерите на CE Oltenia, прието с гласа на румънската държава, представлявана от Министерството на икономиката — дирекция „Енергетика“, в качеството ѝ на акционер, притежаващ 77,17 % от дружествения капитал на това дружество, с което се приема, от една страна, погасяването на задължение на Electrocentrale на стойност 28709475,13 RON към CE Oltenia чрез даване вместо изпълнение, [изразяващо се в прехвърляне на собствеността] на актив, състоящ се от имоти, вписани в поземления регистър под номер 70301 на община Кишкани, окръг Браила, и от друга страна, на Electrocentrale се изплаща разликата между пазарната стойност на актива и стойността на вземането на CE Oltenia?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос, прилага ли се по отношение на държавната помощ задължението за информиране, предвидено в член 108, трета алинея ДФЕС?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               11

               С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали при обстоятелства като тези в главното производство решението на дружество, чийто мажоритарен собственик е държава членка, да приеме с цел погасяване на вземане, при условията на даване вместо изпълнение, прехвърлянето на актив, който е собственост на друго дружество, чийто единствен акционер е тази държава членка, както и да изплати размера на разликата между оценката на стойността на този актив и посоченото вземане, може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС.

               12

               Най-напред следва да се отбележи, че компетентността на Европейската комисия да прецени съвместимостта на дадена помощ с вътрешния пазар, не представлява пречка за дадена национална юрисдикция да отправи преюдициално запитване до Съда по отношение на тълкуването на понятието „помощ“. Така Съдът може да даде на запитващата юрисдикция насоки за тълкуване, свързани с правото на Съюза, които да ѝ позволят да определи дали дадена национална мярка може да бъде квалифицирана като „държавна помощ“ по смисъла на това право (решение от 19 март 2015 г., OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, т. 30 и цитираната съдебна практика).

               13

               Според постоянната практика на Съда квалифицирането на национална мярка като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС изисква да са изпълнени всички посочени по-долу условия. Първо, трябва да става въпрос за намеса на държавата или посредством ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на своя получател. Четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (вж. по-специално решения от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др., C‑262/12, EU:C:2013:851, т. 15, от 22 октомври 2015 г., EasyPay и Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, т. 35, както и от 21 декември 2016 г., Комисия/World Duty Free Group SA и др., C‑20/15 P и C‑21/15 P, EU:C:2016:981, т. 53).

         По условието за финансиране на мярката от държавата или чрез ресурси на държавата

               14

               В началото следва да се уточни, че за да могат да бъдат квалифицирани като помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, предимствата трябва, от една страна, да бъдат пряко или непряко предоставени посредством държавни ресурси, и от друга страна, отговорността за тях да се носи от държавата (решения от 16 май 2002 г., Франция/Комисия, C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 24 и цитираната съдебна практика, както и от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др., C‑262/12, EU:C:2013:851, т. 16).

               15

               Що се отнася, на първо място, до условието, свързано с необходимостта от пряко или непряко предоставяне на предимството посредством държавни ресурси, от трайната съдебна практика следва, че понятието „помощ“ е по-общо от „субсидия“, тъй като включва не само положителни престации като самите субсидии, но и други видове намеса, които под различна форма облекчават тежестите, обичайно натоварващи бюджета на едно предприятие, и които поради това, без да са субсидии в строгия смисъл на думата, имат същото естество и последици (вж. по-специално решения от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 131, както и от 19 март 2015 г., OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, т. 40).

               16

               В този смисъл Съдът вече е приел, че член 107, параграф 1 ДФЕС обхваща всички имуществени средства, които публичните органи могат ефективно да използват, за да подкрепят предприятия, без да бъде релевантно дали тези средства спадат постоянно или не към патримониума на държавата. Ето защо, макар съответстващите на разглежданата мярка суми да не се притежават постоянно от държавата, обстоятелството, че те остават непрекъснато под публичен контрол и следователно на разположение на компетентните национални власти, е достатъчно, за да бъдат квалифицирани като държавни ресурси (решение от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др., C‑262/12, EU:C:2013:851, т. 21 и цитираната съдебна практика).

               17

               Що се отнася по-специално до публичните предприятия като CE Oltenia, Съдът вече също е постановил, че посредством упражняването на решаващо влияние върху такива предприятия държавата е в състояние да насочи използването на техните ресурси за финансирането при необходимост на конкретни облаги в полза на други предприятия (решение от 16 май 2002 г., Франция/Комисия, C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 38).

               18

               На второ място, във връзка с условието, свързано с отговорността на държавата за помощ по решение на публично предприятие, съгласно трайната съдебна практика отговорността може да се изведе от съвкупност от указания, произтичащи от обстоятелствата по случая и условията, в които се прилага помощта (решение от 16 май 2002 г., Франция/Комисия, C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 55).

               19

               Във връзка с това Съдът по-специално взема предвид факта, че въпросната организация не е могла да вземе оспорваното решение, без да се съобрази с изискванията на публичните власти, или че освен елементите от устройствен характер, които обвързват публичните предприятия с държавата, тези предприятия, чрез които помощите са били отпуснати, трябва да се съобразяват с разпорежданията, дадени от държавата. За да се направи извод, че държавата отговаря за помощ по решение на публично предприятие, от значение биха могли да бъдат евентуални други указания, например по-специално:

                        —

                        интегрирането на предприятието в публичната административна структура,

                        —

                        естеството на дейностите на предприятието и упражняването им на пазара при нормални условия на конкуренция с частни оператори,

                        —

                        правния статут на предприятието, което е субект на публичното или на общото дружествено право,

                        —

                        степента на надзор, упражняван от публичните органи върху управлението на предприятието,

                        —

                        или всякакви други указания, които в конкретния случай сочат за наличието на намеса от страна на публичните власти или липсата на вероятност при приемането на мярка да няма намеса, с оглед включително на мащабите на мярката, нейното съдържание или свързаните с нея условия (решение от 16 май 2002 г., Франция/Комисия, C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 55 и 56).

               20

               Единствено обстоятелството, че публично предприятие е създадено под формата на капиталово дружество по общото право с оглед на автономността, която тази правно-организационна форма може да му предостави, не би могло да се разглежда като достатъчно, за да се изключи, че всяка приета от подобно дружество мярка за помощ може да бъде вменена на държавата. Всъщност наличието на положение на упражняван контрол и реалните възможности за упражняване на решаващо влияние, които на практика се съдържат в него, не позволяват веднага да се изключат напълно възможността да се вмени на държавата мярка, приета от подобно дружество, и като последица от това, рискът от заобикаляне на правилата от Договора относно държавните помощи, независимо от релевантността на самата правна форма на публичното предприятие като признак, който наред с другите дава възможност да се докаже в конкретен случай дали е налице намеса на държавата (решение от 16 май 2002 г., Франция/Комисия, C‑482/99, EU:C:2002:294, т. 57).

               21

               Запитващата юрисдикция следва да провери дали разглежданото в главното производство решение, от една страна, представлява пряко или непряко предоставено посредством държавни ресурси предимство, и от друга страна, с оглед на посочените в точки 19 и 20 от настоящото решение видове указания, дали то може да се вмени в отговорност на съответната държава членка.

         По наличието на селективно предимство

               22

               Един от съставните елементи на държавата помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС е наличието на предоставено на предприятието селективно предимство.

               23

               Фондът счита, че разглежданото в главното производство даване вместо изпълнение представлява предоставена на Electrocentrale държавна помощ, тъй като топлоелектрическа централа Кишкани, чиято собственост е прехвърлена на СЕ Oltenia, не е била печеливша. Поради това румънската държава предприела действия не в обществен интерес или в интерес на СЕ Oltenia, а само с цел да предостави имуществена облага на Electrocentrale, за да запази присъствието му на пазара на електроенергия.

               24

               В това отношение следва да се отбележи, че даването вместо изпълнение, одобрено от дружество, чийто мажоритарен акционер е държавата, не представлява непременно държавна помощ.

               25

               Действително съгласно постоянната съдебна практика условията, на които трябва да отговаря една мярка, за да попадне в обхвата на понятието „помощ“ по смисъла на член 107 ДФЕС, не са изпълнени, ако предприятието получател е могло да получи същото предимство като предимството, което му е предоставено посредством държавните средства, при обстоятелства, съответстващи на нормалните пазарни условия. Когато публичен кредитор предоставя облекчения на условията за плащане на вземане, което има срещу предприятие, тази преценка се извършва по принцип с прилагането на критерия за частния инвеститор (вж. по-специално решения от 24 януари 2013 г., Frucona Košice/Комисия, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, т. 70 и 71, както и от 21 март 2013 г., Комисия/Buczek Automotive, C‑405/11 P, непубликувано, EU:C:2013:186, т. 31 и 32).

               26

               Подобни облекчения на условията за плащане представляват държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, когато предприятието получател, предвид значението на така предоставеното икономическо предимство, явно не би получило подобни облекчения от частен кредитор, който се намира в положение, възможно най-близко до това на публичен кредитор, и търси възможност да получи плащане на дължимите му от длъжник във финансови затруднения суми (решение от 24 януари 2013 г., Frucona Košice/Комисия, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, т. 72).

               27

               Запитващата юрисдикция следва да направи обща преценка, като вземе предвид всички обстоятелства по делото, предмет на разглеждане в главното производство, и по-специално стойността на актива, даден вместо изпълнение, и размера на изплатената от CE Oltenia разлика, за да определи дали Electrocentrale не би получило подобни облекчения от такъв частен кредитор (вж. по аналогия решение от 24 януари 2013 г., Frucona Košice/Комисия, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, т. 73).

         По условията за засягане на търговията между държавите членки и за нарушаването на конкуренцията

               28

               Член 107, параграф 1 забранява помощта, която засяга търговията между държавите членки и нарушава или заплашва да наруши конкуренцията.

               29

               За целите на квалификацията на национална мярка като държавна помощ следва не да се установи наличието на действително въздействие на помощите върху търговията между държавите членки и действително нарушение на конкуренцията, а само да се провери дали тези помощи могат да засегнат търговията и да нарушат конкуренцията (решения от 30 април 2009 г., Комисия/Италия и Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, т. 50, както и от 26 октомври 2016 г., Orange/Комисия, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, т. 64).

               30

               Засягането на търговията между държавите членки обаче не може да бъде чисто хипотетично или предполагаемо. В този смисъл следва да се определи причината, поради която разглежданата мярка нарушава или заплашва да наруши конкуренцията и е в състояние с оглед на предвидимите си последици да засегне търговията между държавите членки (вж. в този смисъл решение от 30 април 2009 г., Комисия/Италия и Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, т. 64).

               31

               По-специално, когато предоставена от държава членка помощ укрепва позицията на предприятие спрямо други конкурентни предприятия в рамките на търговията в Общността, търговията трябва да се счита за повлияна от помощта (решение от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 141).

               32

               В това отношение не е необходимо самите предприятия получатели да участват във вътреобщностната търговия. Всъщност, когато държава членка предоставя помощ на предприятия, дейността на националния ѝ пазар може да се запази или нарасне, което като последица намалява възможностите на установените в други държави членки предприятия да навлязат на пазара на тази държава членка (решение от 14 януари 2015 г., Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, т. 67).

               33

               Що се отнася до условието за нарушаване на конкуренцията, следва да се припомни, че помощите, които имат за цел да освободят дадено предприятие от разходите, които самото то поначало би трябвало да понесе в рамките на своето текущо управление или на своята нормална дейност, по принцип нарушават условията на конкуренция (решение от 30 април 2009 г., Комисия/Италия и Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, т. 54).

               34

               Освен това либерализация на равнище Съюз на икономически сектор като този на енергетиката може да доведе до действително или потенциално влияние на помощите върху конкуренцията, както и до последици от същите за търговията между държавите членки (вж. в този смисъл решения от 10 януари 2006 г., Cassa di Risparmio di Firenze и др., C‑222/04, EU:C:2006:8, т. 142, както и от 5 март 2015 г., Banco Privado Português и Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, т. 51).

               35

               Както обаче Комисията отбелязва в писменото си становище, доколкото електроенергията е предмет на трансграничен търговски обмен, предоставянето на помощ с разглежданото в главното производство решение би могло да има последици за търговията. Такава помощ също би могла да наруши конкуренцията на пазара на електроенергия.

               36

               В спора по главното производство запитващата юрисдикция ще трябва фактически да определи с оглед на изложените тълкувателни елементи дали двете разглеждани условия са изпълнени.

               37

               С оглед на съображенията по-горе на първия поставен въпрос следва да се отговори, че при обстоятелства като тези в главното производство решението на дружество, чийто мажоритарен собственик е държава членка, да приеме с цел погасяване на вземане, при условията на даване вместо изпълнение, прехвърлянето на актив, който е собственост на друго дружество, чийто единствен акционер е тази държава членка, както и да изплати размера на разликата между оценката на стойността на този актив и посоченото вземане, може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, при положение че

                        —

                        решението представлява пряко или непряко предоставено посредством държавни ресурси предимство и на държавата може да бъде вменена отговорност за него,

                        —

                        предприятието получател не би получило подобни облекчения от частен кредитор, и

                        —

                        решението е в състояние да засегне търговията между държавите членки и да наруши конкуренцията.

               38

               Националните юрисдикции следва да проверят дали са изпълнени тези условия.

         По втория въпрос

               39

               При утвърдителен отговор на първия въпрос, с втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали разглежданата в главното производство държавна помощ попада в обхвата на задължението за информиране по член 108, параграф 3 ДФЕС.

               40

               Член 108, параграф 3 въвежда предварителен контрол на плановете за нови помощи. Така организираната превенция цели да бъдат привеждани в действие само съвместими помощи. За да се осъществи тази цел, изпълнението на плана за помощ се отлага, докато съмнението относно неговата съвместимост бъде премахнато с окончателното решение на Комисията (решение от 21 ноември 2013 г., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, т. 25 и 26).

               41

               Прилагането на системата за контрол на държавните помощи е задължение, от една страна, на Комисията, и от друга — на националните юрисдикции, като съответните им задачи взаимно се допълват, но са различни (решение от 13 февруари 2014 г., Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, т. 19).

               42

               Докато преценката относно съвместимостта на мерките за помощ с вътрешния пазар е от изключителната компетентност на Комисията, която действа под контрола на юрисдикциите на Съюза, то до окончателното решение на Комисията националните юрисдикции следят за опазването на правата на правните субекти при евентуално нарушение от страна на държавните органи на забраната, предвидена в член 108, параграф 3 ДФЕС (решение от 21 ноември 2013 г., Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, т. 28).

               43

               Оттук следва, че ако разглежданото в главното производство решение представлява държавна помощ в полза на Electrocentrale, националните власти би трябвало да информират Комисията за тази помощ преди нейното изпълнение съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС.

               44

               С оглед на съображенията по-горе в тяхната цялост на втория поставен въпрос следва да се отговори, че ако национална юрисдикция квалифицира като държавна помощ решението на дружество, чийто мажоритарен собственик е държава членка, да приеме с цел погасяване на вземане, при условията на даване вместо изпълнение, прехвърлянето на актив, който е собственост на друго дружество, чийто единствен акционер е тази държава членка, както и да изплати размера на разликата между оценката на стойността на този актив и посоченото вземане, съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС властите на тази държава членка трябва да информират Комисията за помощта преди нейното изпълнение.

         По съдебните разноски

               45

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

                        1)

                           При обстоятелства като тези в главното производство решението на дружество, чийто мажоритарен собственик е държава членка, да приеме с цел погасяване на вземане, при условията на даване вместо изпълнение, прехвърлянето на актив, който е собственост на друго дружество, чийто единствен акционер е тази държава членка, както и да изплати размера на разликата между оценката на стойността на този актив и посоченото вземане, може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, при положение че

                                 —

                                    решението представлява пряко или непряко предоставено посредством държавни ресурси предимство и на държавата може да бъде вменена отговорност за него,

                                 —

                                    предприятието получател не би получило подобни облекчения от частен кредитор, и

                                 —

                                    решението е в състояние да засегне търговията между държавите членки и да наруши конкуренцията.

                           Националните юрисдикции следва да проверят дали са изпълнени тези условия.

                        2)

                           Ако национална юрисдикция квалифицира като държавна помощ решението на дружество, чийто мажоритарен собственик е държава членка, да приеме с цел погасяване на вземане, при условията на даване вместо изпълнение, прехвърлянето на актив, който е собственост на друго дружество, чийто единствен акционер е тази държава членка, както и да изплати размера на разликата между оценката на стойността на този актив и посоченото вземане, съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС властите на тази държава членка трябва да информират Европейската комисия за помощта преди нейното изпълнение.

                     Подписи

            (
            1
         )	Език на производството: румънски.


Решение на Съда (пети състав) от 19 април 1988 г. # SPRL Louis Erauw-Jacquery срещу Société coopérative La Hesbignonne. # Искане за преюдициално заключение: Tribunal de commerce de Liège - Белгия. # Дело 27/87.