Решение на Първоинстанционния съд (втори разширен състав) от 12 декември 1996 г. # BVBA Kruidvat срещу Комисия на Европейските общности. # Дело T-87/92.


Решение на Първоинстанционния съд (пети състав) от 14 декември 2006 г.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH срещу Комисия на Европейските общности.#Встъпване.#Дело T-237/02.


Решение на Съда от 19 юни 1990 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Свободно движение на стоки. # Дело C-177/89.


title: Решение на Съда (шести състав) от 20 септември 2007 г.#Benetton Group SpA срещу G-Star International BV.#Искане за преюдициално заключение: Hoge Raad der Nederlanden - Нидерландия.#Марки - Директива 89/104/ЕИО - Член 3, параграф 1, буква д), първо тире и параграф 3 - Знак - Форма, придаваща на стоките значителна стойност - Използване - Рекламни кампании - Притегателна сила на формата, придобита преди заявката за регистрация поради общоизвестността ѝ като отличителен знак.#Дело C-371/06.

text:
      Дело C-371/06
      Benetton Group SpA
      срещу
      G-Star International BV
      (Преюдициално запитване, отправено от Hoge Raad der Nederlanden)
      „Марки — Директива 89/104/ЕИО — Член 3, параграф 1, буква д), трето тире и параграф 3 — Знак — Форма, придаваща на стоките значителна стойност — Използване — Рекламни кампании — Притегателна сила на формата, придобита преди заявката за регистрация поради общоизвестността ѝ като отличителен знак“
      Решение на Съда (шести състав) от 20 септември 2007 г.
      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Марки — Директива 89/104 — Отказ на регистрация или недействителност — Знак, съставен от
            формата, която придава значителна стойност на стока
      (член 3, параграф 1, буква д) и член 3, параграф 3 от Директива 89/104 на Съвета)
      Член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Директива 89/104 за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно
         марките трябва да се тълкува в смисъл, че формата, която придава значителна стойност на стока, не може да представлява марка
         в приложение на член 3, параграф 3 от директивата, когато преди заявката за регистрация тя е придобила притегателна сила поради
         общоизвестността си като отличителен знак в резултат на рекламни кампании, представящи специфичните характеристики на стоката,
         предмет на спора.

      (вж. точка 28 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
      20 септември 2007 година(*)

      „Марки — Директива 89/104/ЕИО — Член 3, параграф 1, буква д), трето тире и параграф 3 — Знак — Форма, придаваща на стоките значителна стойност — Използване — Рекламни кампании — Притегателна сила на формата, придобита преди заявката за регистрация поради общоизвестността ѝ като отличителен знак“
      По дело C‑371/06
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Hoge Raad der Nederlanden (Нидерландия) с акт от 8 септември
         2006 г., постъпил в Съда на 12 септември 2006 г., в рамките на производство по дело

      Benetton Group SpA
      срещу
      G‑Star International BV,
      СЪДЪТ (шести състав),
      състоящ се от: г‑н P. Kūris, председател на състав, г‑н K. Schiemann и г‑н L. Bay Larsen (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: г‑н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –       за Benetton Group SpA, от адв. N. W. Mulder, advocaat,
      –       за G‑Star International BV, от адв. G. van der Wal, advocaat,
      –       за италианското правителство, от г‑н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г‑н S. Fiorentino, avvocato
         dello Stato,

      –       за Комисията на Европейските общности, от г‑н W. Wils, в качеството на представител,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1       Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Първа директива 89/104/ЕИО
         на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките (ОВ L 40, 1989 г.,
         стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92, наричана по-нататък „Директивата“).

      2       Запитването е отправено в рамките на спор между Benetton Group Spa (наричано по-нататък „Benetton“) и G‑Star International
         BV (наричано по-нататък „G‑Star“) във връзка с пускането на пазара от Benetton на дреха, която с формата си засяга две марки
         за форми, регистрирани от G‑Star.

       Правна уредба
       Общностно право
      3       Член 2 от Директивата, озаглавен „Знаци, от които може да се състои марката“, предвижда:
      „Марка може да се състои от всеки знак, който може да бъде представен графично, по-специално думи, включително лични имена,
         рисунки, букви, цифри, формата на стоката или на нейната опаковка, при условие че тези знаци могат да отличат стоките или
         услугите на едно предприятие от тези на други предприятия“.

      4       Член 3 от Директивата, озаглавен „Основания за отказ или недействителност“, гласи:
      „1.      Не се регистрират, а ако бъдат регистрирани, се обявяват за недействителни:
      а)      знаци, които не могат да съставляват марка;
      б)      марки, които са лишени от отличителен характер;
      в)      марки, състоящи се изключително от знаци или означения, които могат да послужат в търговската дейност за указване на вида,
         качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или времето на производство на стоките или предоставяне
         на услугите, или на други характеристики на стоките или услугите;

      г)      марки, състоящи се изключително от знаци или означения, които са станали обичайни в говоримия език или в добросъвестната и
         трайно установена търговска практика;

      д)      знаци, които се състоят изключително от:
      –       формата, която произтича от естеството на самите стоки, или
      –       формата на стоките, която е нужна за постигане на технически резултат, или
      –       формата, която придава на стоките значителна стойност,
      […]
      3.      Не се отказва регистрация на марка, а регистрираната марка не се обявява за недействителна в съответствие с параграф 1, буква б),
         в) или г), ако преди датата на заявката за регистрация и след използването на марката тя е придобила отличителен характер.
         Наред с това всяка държава-членка може да предвиди, че настоящата разпоредба се прилага и когато отличителният характер е
         придобит след датата на заявката за регистрация или след датата на регистрация.

      […]“
       Национално законодателство
      5       Член 1 от Еднообразния закон за марките на Бенелюкс от 19 март 1962 година (Trb. 1962, 58) в редакцията му, приложима към
         настъпването на фактите по главното производство, предвижда:

      „За индивидуални марки се считат наименования, рисунки, отпечатъци, печати, букви, цифри, формата на стоката или на нейната
         опаковка и всички други знаци, служещи за да се отличат стоките на едно предприятие.

      Въпреки това не могат да се смятат за марки формите, които произтичат от самото естество на стоката, които засягат съществената
         ѝ стойност или които създават промишлени резултати.“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      6       G‑Star произвежда и пуска на пазара облекла с едноименната марка, по-специално дънки.
      7       То е притежател на две марки за форми за стоки от клас 25, определен от Ницската спогодба относно международната класификация
         на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година, изменена и допълнена, а именно за облекла. Двете марки
         са регистрирани на 7 август 1997 г. и на 24 ноември 1999 г.

      8       Защита се иска за всяка от тях, съответно на основание на следните отличителни елементи:
      –       тегели, спускащи се по диагонал от височината на ханша до шева на частта от панталона, която се намира между краката, наколенки,
         платка върху дъното на панталон, хоризонтални тегели върху задната част на височината на колената, ивица с контрастиращ цвят
         или от друг плат върху задната лицева част от долнището на панталона, всичко съчетано,

      –       шевове, тегели и нарези на наколенките на панталон, леко бухнала наколенка.
      9       Benetton притежава текстилни търговски предприятия. В Нидерландия то продава стоките си посредством лицензирани магазини.
      10     На 25 май 2000 г. G‑Star призовава Benetton пред Rechtbank te Amsterdam, за да се противопостави на производството, пускането
         на пазара и/или разпространението в Нидерландия на панталон с марката „Benetton“. В подкрепа на искането си то поддържа, че
         това предприятие е засегнало неговите права върху марка, свързани с панталон от модела „Elwood“, като през лятото на 1999 г.
         е произвело и пуснало на пазара панталон, който по-конкретно има овална наколенка и два тегела, спускащи се по диагонал от
         височината на ханша до частта от панталона, която се намира между краката.

      11     Benetton оспорва това искане и чрез насрещен иск настоява за обявяване на регистрираните марки за недействителни въз основа
         на член 1, втора алинея от Еднообразния закон за марките на Бенелюкс, с мотива че въпросните форми, предмет на спора, определят
         в голяма степен търговската стойност на стоките поради своята красота или оригиналност.

      12     Първоинстанционният съд отхвърля исканията на G‑Star, основани на нарушение на правата му върху марка, както и насрещния иск
         на Benetton.

      13     Двете страни обжалват това решение пред въззивния съд Gerechtshof te Amsterdam, който уважава жалбата на G‑Star и отхвърля
         искането на Benetton за обявяване на недействителност.

      14     Gerechtshof отсъжда, че Rechtbank правилно е преценил, че панталонът „Elwood“ е имал голям търговски успех, че G‑Star е провело
         усилени рекламни кампании, за да придаде на този панталон със специфични характеристики общоизвестността на стока с марката
         „G‑Star“, и че следователно добрата репутация на панталона „Elwood“ се обяснява до голяма степен не с естетическата притегателност
         на формата, а с притегателната сила на общоизвестността на марката.

      15     Съдът подчертава, че чрез осъществената широка реклама G‑Star е привлякло силно внимание върху отличителните характеристики
         на панталона и на наколенката.

      16     Benetton обжалва тази преценка на Gerechtshof пред касационния съд Hoge Raad der Nederlanden.
      17     Hoge Raad отбелязва, че в основата на оспорваните разсъждения на Gerechtshof стои схващането, че изключението, предвидено
         в член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Директивата, не трябва да засяга действителността на регистрацията на марка,
         ако преди заявката за регистрация притегателността на формата е произтекла от притегателната сила, свързана с общоизвестността
         на формата като марка.

      18     Hoge Raad напомня, че в своето Решение от 18 юни 2002 г. по дело Philips (C‑299/99, стр. I‑5475) Съдът приема, че съгласно
         член 3, параграф 3 от Директивата знаците, които не могат да се регистрират на основание член 3, параграф 1, буква д) от тази
         директива, не могат да придобият отличителен характер чрез използването им.

      19     Същевременно според него Съдът не дава отговор на въпроса, предмет на спора в главното производство, който не се отнася до
         отличителния характер на оспорваните марки.

      20     При тези обстоятелства Hoge Raad der Nederlanden решава да спре производството и да постави на Съда следните въпроси:
      „1)      Следва ли член 3, параграф 1, буква д), трето тире [от Директивата] да се тълкува в смисъл, че съдържащото се в него основание
         за изключване трайно възпрепятства регистрирането на форма като марка, ако естеството на стоката е такова, че нейният облик
         и форма определят изцяло или в голяма степен търговската стойност поради своята красота или оригиналност, или в смисъл, че
         основанието за изключване престава да е от значение, когато преди заявката за регистрация притегателната сила на въпросната
         форма е възникнала главно в резултат на общоизвестността ѝ сред потребителите като отличителен знак?

      2)      Ако отговорът на първия въпрос се доближава до втория смисъл, то в каква степен притегателната сила трябва да има първостепенна
         роля, за да се приеме, че основанието за изключване престава да е от значение?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      21     С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1, буква д), трето тире от
         Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че формата, която придава значителна стойност на стока, може все пак да представлява
         марка в приложение на член 3, параграф 3 от тази директива, когато преди заявката за регистрация тя е придобила притегателна
         сила поради общоизвестността си като отличителен знак в резултат на рекламни кампании, представящи специфичните характеристики
         на стоката, предмет на спора.

      22     По такъв начин въпросът се отнася до хипотезата, при която знак, съставен в началото изключително от форма, придаваща значителна
         стойност на стоката, впоследствие, но преди заявката за регистрация, придобива общоизвестност в резултат на рекламни кампании,
         тоест в резултат на използването им.

      23     С други думи, препращащата юрисдикция иска да установи дали използването преди заявката за регистрация на знак по смисъла
         на член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Директивата може да позволи регистрацията му като марка или да попречи на обявяването
         ѝ за недействителна, когато знакът е бил регистриран.

      24     Във връзка с това на първо място е необходимо да се установи, че член 3, параграф 3 от Директивата е свързан с понятието „отличителен
         характер на знак“ по смисъла на член 2 от Директивата. Всъщност текстът допуска регистрацията или действителността на марките,
         посочени в параграф 1, букви б), в) или г) от същия член, поради тяхното използване, когато именно в резултат на това използване
         марката „е придобила отличителен характер“.

      25     Следва да се отбележи освен това, че за да определи обхвата на предвиденото в него изключение, член 3, параграф 3 от Директивата
         не споменава посочените в параграф 1, буква д) от същия член знаци.

      26     Трябва най-накрая да се напомни, че в посоченото по-горе Решение по дело Philips Съдът приема, че:
      –       форма, чиято регистрация е отказана на основание член 3, параграф 1, буква д) от Директивата, не може в никакъв случай да
         бъде регистрирана по силата на параграф 3 от същия член (точка 57),

      –       знак, чиято регистрация е отказана на основание член 3, параграф 1, буква д), не може никога да придобие отличителен характер
         за целите на член 3, параграф 3 чрез използването им (точка 75),

      –       член 3, параграф 1, буква д) се отнася до някои знаци, които по естеството си не представляват марки, и че тази разпоредба
         е предварителна пречка за регистрирането на знак, съставен изключително от формата на стока, така че дори един от споменатите
         в тази разпоредба критерии да е изпълнен, то съставеният изключително от формата на стоката знак не може да бъде регистриран
         като марка (точка 76).

      27     От горното следва, че при хипотеза като описаната от препращащата юрисдикция използването чрез рекламни кампании на знак,
         посочен в член 3, параграф 1, буква д) от Директивата, не позволява прилагането на член 3, параграф 3 от Директивата към този
         знак.

      28     Следователно на първия въпрос е необходимо да се отговори, че член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Директивата трябва
         да се тълкува в смисъл, че формата, която придава значителна стойност на стока, не може да представлява марка в приложение
         на член 3, параграф 3 от тази директива, когато преди заявката за регистрация тя е придобила притегателна сила поради общоизвестността
         си като отличителен знак в резултат на рекламни кампании, представящи специфичните характеристики на стоката, предмет на спора.

       По втория въпрос
      29     Предвид отговора на първия въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
       По съдебните разноски
      30     С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
      Член 3, параграф 1, буква д), трето тире от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване
            на законодателствата на държавите-членки относно марките трябва да се тълкува в смисъл, че формата, която придава значителна
            стойност на стока, не може да представлява марка в приложение на член 3, параграф 3 от тази директива, когато преди заявката
            за регистрация тя е придобила притегателна сила поради общоизвестността си като отличителен знак в резултат на рекламни кампании,
            представящи специфичните характеристики на стоката, предмет на спора.
      Подписи
      * Език на производството: нидерландски.


Решение на Съда (шести състав) от 12 юни 1997 г. # Комисия на Европейските общности срещу Федерална република Германия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 92/116/ЕИО. # Дело C-138/96.


title: Решение на Съда (първи състав) от 28 юли 2016 г.#Nils-Johannes Kratzer срещу R+V Allgemeine Versicherung AG.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht.#Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2000/78/ЕО — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Член 3, параграф 1, буква а) — Директива 2006/54/ЕО — Равни възможности и равно третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите — Член 14, параграф 1, буква а) — Приложно поле — Понятия „достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие“ — Кандидатстване за работа с цел придобиване на формално качество на кандидат единствено за да се поиска обезщетение за дискриминация — Злоупотреба с право.#Дело C-423/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      28 юли 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2000/78/ЕО — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Член 3, параграф 1, буква а) — Директива 2006/54/ЕО — Равни възможности и равно третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите — Член 14, параграф 1, буква а) — Приложно поле — Понятия „достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие“ — Кандидатстване за работа с цел придобиване на формално качество на кандидат единствено за да се поиска обезщетение за дискриминация — Злоупотреба с право“
      По дело C‑423/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия) с акт от 18 юни 2015 г., постъпил в Съда на 31 юли 2015 г., в рамките на производство по дело

         Nils-Johannes Kratzer

      срещу

         R+V Allgemeine Versicherung AG,

      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: R. Silva de Lapuerta (докладчик), председател на състава, Aл. Арабаджиев, J.‑C. Bonichot, C.G. Fernlund и S. Rodin, съдии,
      генерален адвокат: M. Wathelet,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за M. Kratzer, от самия него,

               —

               за R+V Allgemeine Versicherung AG, от B. Göpfert, Rechtsanwalt,

               —

               за германското правителство, от T. Henze и A. Lippstreu, в качеството на представители,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от M. Holt, в качеството на представител, подпомаган от K. Apps, barrister,

               —

               за Европейската комисия, от M. Kellerbauer и D. Martin, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (ОВ L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7) и на член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (ОВ L 204, 2006 г., стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Nils-Johannes Kratzer и R+V Allgemeine Versicherung AG (наричано по-нататък „R+V“) по повод направените от г‑н Kratzer искания за обезщетение, за поправяне на имуществени вреди и за преустановяване на нарушения въз основа на това, че бил подложен на дискриминация поради неговата възраст и пол, тъй като R+V Allgemeine Versicherung AG отхвърлило кандидатурата му за длъжност, за която имало покана за кандидатстване.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Директива 2000/78

               3

               Член 1 от Директива 200/78 гласи:
               „Целта на настоящата директива е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.

               4

               В член 3, параграф 1 от същата директива се посочва:
               „В границите на сферите на компетентност, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:

                        а)

                        условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение;

                  […]“.

               5

               В член 17 от тази директива се посочва следното:
               „Държавите членки регламентират правилата за санкциите, приложими при нарушение на националните разпоредби, приети в съответствие с настоящата директива и предприемат всички необходими мерки да гарантират тяхното прилагане. Санкциите, които могат да включат изплащане на обезщетение на жертвата, следва да бъдат ефективни, пропорционални и убедителни. […]“.

         Директива 2006/54

               6

               В член 1 от Директива 2006/54 се предвижда следното:
               „Целта на настоящата директива е да се осигури прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на жените и мъжете в областта на заетостта и професиите.
               За тази цел тя съдържа разпоредби за прилагане на принципа на равното третиране по отношение на:

                        а)

                        достъпа до заетост, включително повишение, и до професионална квалификация;

                  […]“.

               7

               Съгласно член 14, параграф 1 от същата директива:
               „Не се допуска никаква дискриминация, пряка или непряка, основаваща се на пола, в публичния или частния сектор, включително публичните органи по отношение на:

                        а)

                        условията на достъп до заетост, до самостоятелна заетост или професия, включително критериите за подбор и условията за набиране, независимо от бранша и на всички равнища на професионалната йерархия, включително при повишение;

                  […]“.

               8

               Член 18 от посочената директива гласи следното:
               „Държавите членки въвеждат в националните си правни системи такива мерки, каквито са необходими за осигуряване на реална и ефективна компенсация или възстановяване на вредите, така както се определят от държавите членки, за вредите и загубите претърпени от лице, увредено в резултат на дискриминация, основаваща се на пола, така че тази компенсация или възстановяване да действа възпиращо и да бъде пропорционална/о на претърпените вреди. […]“.

               9

               В член 25 от същата директива се предвижда, че:
               „Държавите членки предвиждат норми, съдържащи санкции, които се прилагат при нарушения на разпоредби от националното законодателство, приети в съответствие с настоящата директива, и вземат всички необходими мерки за осигуряване на тяхното прилагане. Санкциите, които могат да съдържат плащане на обезщетение на жертвата, трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. […]“.

         Германското право

               10

               Член 1 от Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Общ закон за равното третиране) от 14 август 2006 г. (BGBl. 2006 I, стр. 1897) в редакцията, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „AGG“) гласи:
               „Целта на този закон е да възпрепятства или премахне всяка дискриминация, основана на раса или етнически произход, пол, религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална идентичност“.

               11

               В член 2, параграф 1 от AGG се предвижда следното:
               „С този закон се забранява дискриминацията на основата на посочените в член 1 признаци, що се отнася до:

                        1.

                        условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условията за наемане на работа, в който и да е клон на дейност и на всички нива на професионалната йерархия, включително при повишение“.

                  […]“.

               12

               Член 6, параграф 1 от AGG гласи:
               „По смисъла на настоящия закон наети лица са:

                        1.

                        работничките и работниците;
                        […]

                  За наети лица по смисъла на настоящия закон се смятат и лицата, които кандидатстват за определена работа, както и лицата, чието трудово правоотношение е приключило“.

               13

               Съгласно член 7, параграф 1 от AGG:
               „Не се допуска дискриминиране на работниците на основата на някой от изброените в член 1 признаци; тази забрана се прилага и когато лицето, което извършва дискриминация, само допуска наличието на някой от посочените в член 1 признаци при извършването на акта на дискриминация“.

               14

               Член 15, параграфи 1 и 2 от AGG гласи:
               „1.   При нарушение на забраната за дискриминация работодателят е длъжен да поправи причинените вреди. Това не се отнася за случаите, при които работодателят не е отговорен за нарушението.
               2.   Работникът може да поиска подходящо парично обезщетение за неимуществени вреди. В случаите на отказ за наемане на работа обезщетението не може да надвишава три месечни заплати, ако и при недискриминационен подбор работникът не би бил нает на работа“.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               15

               През март 2009 г. R+V публикува покана за кандидатстване за стажантски длъжности, предназначени за лица със завършено образование в областта на икономическите науки, на приложната икономическа математика, на приложната икономическа информатика и на правото.

               16

               Критериите, които се изискват в поканата за кандидатстване, са притежаване на диплома за завършено висше образование на много добро равнище по една от въпросните дисциплини, която диплома да е получена най-много преди една година или ще бъде получена в следващите месеци, и професионален опит, който да е практически и позволяващ квалифициране, придобит например чрез обучение, стажове или работа като студент. За кандидатурите в областта на правото също така се изисква успешно да са положени двата държавни изпита по право и профил „трудово право“ или медицински познания.

               17

               Г‑н Kratzer кандидатства за стажантска длъжност в областта на правото, подчертавайки, че не само отговаря на всички посочени в поканата за кандидатстване критерии, но в качеството си на адвокат и бивш ръководен служител в застрахователна компания притежава управленски опит и е свикнал да поема отговорности и да работи самостоятелно. Той посочва също, че следва обучение, за да стане специализиран адвокат в областта на трудовото право, и че поради смъртта на баща си работи по обемиста преписка в областта на медицинското право и съответно разполага с голям опит в посочената област.

               18

               На 19 април 2009 г. R+V отхвърля кандидатурата на г‑н Kratzer, като посочва, че в момента не може да му предложи работно място.

               19

               На 11 юни 2009 г. г‑н Kratzer писмено подава жалба до R+V, с която иска от посоченото дружество обезщетение в размер на 14000 EUR за извършена дискриминация по възраст.

               20

               Тогава R+V кани г‑н Kratzer на среща с началника на персонала в началото на юли 2009 г., като прави уточнението, че отхвърлянето на кандидатурата му е било генерирано автоматично и не отговаря на намеренията на дружеството.

               21

               Г‑н Kratzer отхвърля тази покана и предлага неговото бъдеще в R+V да бъде обсъдено, след като искането му за обезщетение бъде удовлетворено.

               22

               Г‑н Kratzer подава иск за обезщетение за сумата от 14000 EUR за извършена дискриминация по възраст до Arbeitsgericht Wiesbaden (Съд по трудови спорове Висбаден, Германия). След като впоследствие научава, че R+V е наело само жени на съответните четири стажантски длъжности, при положение че подадените над 60 кандидатури за тези длъжности се разпределяли почти поравно между мъже и жени, г‑н Kratzer иска допълнително обезщетение в размер на 3500 EUR за извършена дискриминация по пол.

               23

               След като Arbeitsgericht Wiesbaden (Съд по трудови спорове Висбаден) отхвърля иска му, г‑н Kratzer подава въззивна жалба срещу неговото решение до Hessisches Landesarbeitsgericht (Върховен съд по трудови спорове на провинция Хесен, Германия), който на свой ред отхвърля жалбата на г‑н Kratzer.

               24

               Тогава г‑н Kratzer подава ревизионна жалба до запитващата юрисдикция.

               25

               При това положение Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Следва ли член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 и член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54 да се тълкуват в смисъл, че „достъп до заетост или упражняване на занятие“ търси и лице, от чиито документи за кандидатстване е видно, че целта му е не наемане на работа и заетост, а само придобиване на качеството на кандидат, за да претендира обезщетение?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос:
                        Може ли положение, в което качеството на кандидат е придобито не с цел наемане на работа и заетост, а за да се претендира обезщетение, да се квалифицира като злоупотреба с право по правото на Съюза?“.

         По преюдициалните въпроси

               26

               С въпросите си, които трябва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 и член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че положение, при което с кандидатстването си за работа съответното лице цели не да бъде наето на тази работа, а само да придобие формалното качество на кандидат с единствената цел да претендира обезщетение, попада в обхвата на понятието „достъп до заетост или упражняване на занятие“ по смисъла на тези разпоредби и дали такова положение може да се квалифицира като злоупотреба с право по правото на Съюза.

               27

               Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на преюдициалното производство по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, само националният съд е компетентен да установява и преценява фактите по спора в главното производство (вж. по-специално решение от 25 октомври 2012 г., Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, т. 15). В това отношение Съдът е оправомощен единствено да се произнася по тълкуването или валидността на правото на Съюза предвид фактическата и правна обстановка, така както е описана от запитващата юрисдикция, за да ѝ предостави полезната информация за разрешаването на разглеждания от нея спор (вж. по-специално решение от 9 ноември 2006 г., Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, т. 22).

               28

               Поради това на поставените от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове) въпроси в акта му за преюдициално запитване следва да се отговори именно въз основа на посочените от тази юрисдикция фактически обстоятелства.

               29

               В това отношение от същия акт е видно, че особеното в спора в главното производство е това, че г‑н Kratzer кандидатства за стажантска работа в R+V с цел не да бъде нает на тази работа, а само за да придобие формалното качество на кандидат с единствената цел да претендира обезщетение въз основа на Директиви 2000/78 и 2006/54.

               30

               Фактическо положение с особености като описаните в акта за преюдициално запитване по принцип не попада в приложното поле на Директиви 2000/78 и 2006/54.

               31

               Всъщност трябва да се отбележи, че видно от самата формулировка на заглавието на посочените директиви, те се отнасят за областта на заетостта и професиите.

               32

               В това отношение трябва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда както от заглавието и съображенията, така и от съдържанието и целта на Директива 2000/78 следва, че тя е насочена към установяване на обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране „в областта на заетостта и професиите“, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на един от признаците, упоменати в член 1 от нея, сред които е възрастта (вж. по-специално решения от 16 октомври 2007 г., Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, т. 42, от 13 септември 2011 г., Prigge и др., C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 39 и от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, т. 28).

               33

               Що се отнася до Директива 2006/54, съгласно член 1, първа алинея с нея се цели да се осигури прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на жените и мъжете в областта на заетостта и професиите.

               34

               По-специално от член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78, както и от член 1, втора алинея, буква а) и член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54 следва, че тези директиви са приложими за лице, което иска да постъпи на работа, включително по отношение на критериите за подбор и условията за наемане на тази работа (вж. решение от 19 април 2012 г., Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, т. 33).

               35

               Впрочем лице, което кандидатства за работа при условия като описаните в точка 29 от настоящото решение, явно не иска да постъпи на работата, за която формално кандидатства. То съответно не може да се ползва от защитата, осигурена с Директиви 2000/78 и 2006/54. Противно тълкуване би било несъвместимо с преследваната от тези директиви цел, а именно на всяко лице да се осигури равно третиране „в областта на заетостта и професиите“, като му се предостави ефикасна защита срещу някои форми на дискриминация, по-специално по отношение на „достъпа до заетост“.

               36

               Освен това при посочените условия такова лице не може да се счита за „жертва“ по смисъла на член 17 от Директива 2000/78 и член 25 от Директива 2006/54, или за „увредено лице“, претърпяло „загуби“ или „вреди“, по смисъла на член 18 от Директива 2006/54.

               37

               Освен това съгласно постоянната практика на Съда правните субекти не могат да се позовават на нормите на Европейския съюз с измамна или противоправна цел (вж. решение от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 29 и цитираната съдебна практика).

               38

               За да се установи наличието на злоупотреба, са необходими обективен и субективен елемент (вж. решение от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 31).

               39

               От една страна, що се отнася до обективния елемент, за установяването е необходимо от определена съвкупност от обективни обстоятелства да следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната (вж. решения от 14 декември 2000 г., Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, т. 52 и от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 32).

               40

               От друга страна, за извършването на такова установяване е необходим субективен елемент в смисъл, че от множество обективни обстоятелства трябва да е видно, че основната цел на съответните операции е получаването на недължимо предимство. Всъщност забраната на злоупотребите е ирелевантна, когато за извършването на съответните операции може да има причина, различна от простото получаване на предимство (вж. решения от 21 февруари 2006 г., Halifax и др., C‑255/02, EU:C:2006:121, т. 75, от 22 декември 2010 г., Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, т. 30 и от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 33).

               41

               За да се установи наличието на втория елемент, който е свързан с намерението на операторите, предвид по-специално може да се вземе чисто привидният характер на операциите (вж. в този смисъл решения от 14 декември 2000 г., Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, т. 53 и 58, от 21 февруари 2006 г., Halifax и др., C‑255/02, EU:C:2006:121, т. 81, от 21 февруари 2008 г., Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, т. 62 и от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 33).

               42

               Националната юрисдикция трябва да провери дали в спора по главното производство съответно е налице фактическият състав на злоупотреба съгласно правилата за доказване по националното право и без да се накърнява действието на правото на Съюза (вж. решения от 14 декември 2000 г., Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, т. 54, от 21 юли 2005 г., Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, т. 40, от 21 февруари 2006 г., Halifax и др., C‑255/02, EU:C:2006:121, т. 76 и от 13 март 2014 г., SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 34).

               43

               В това отношение, ако обективно се окаже, от една страна, че въпреки формалното спазване на условията, предвидени в Директиви 2000/78 и 2006/54, преследваната с тях цел не е постигната, и от друга страна, че кандидатурата за работа на г‑н Kratzer е била привидна, като основната му цел е била не действително да бъде нает на тази работа, а да се възползва от осигурената с посочените директиви защита, за да получи недължимо предимство — което трябва да се провери от запитващата юрисдикция — трябва да се приеме, че г‑н Kratzer се позовава на въпросната защита с цел злоупотреба.

               44

               При това положение на поставените въпроси следва да се отговори, че член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 и член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че положение, при което с кандидатстването си за работа съответното лице цели не да бъде наето на тази работа, а само да придобие формалното качество на кандидат с единствената цел да претендира обезщетение, не попада в обхвата на понятието „достъп до заетост или упражняване на занятие“ по смисъла на тези разпоредби и може да се квалифицира като злоупотреба с право, ако са изпълнени изискванията на правото на Съюза.

         По съдебните разноски

               45

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

                     Член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 г. за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите и член 14, параграф 1, буква а) от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите трябва да се тълкуват в смисъл, че положение, при което с кандидатстването си за работа съответното лице цели не да бъде наето на тази работа, а само да придобие формалното качество на кандидат с единствената цел да претендира обезщетение, не попада в обхвата на понятието „достъп до заетост или упражняване на занятие“ по смисъла на тези разпоредби и може да се квалифицира като злоупотреба с право, ако са изпълнени изискванията на правото на Съюза.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (пети състав) от 10 юли 2014 г.#Víctor Manuel Julian Hernández и др. срещу Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) и др.#Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de lo Social nº 1 в Бенидорм.#Закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя — Директива 2008/94/ЕО — Приложно поле — Право на обезщетение на работодател от държава членка за изплатените на работник или служител възнаграждения в хода на производство за отмяна на неговото уволнение след изтичането на 60 работни дни от подаването на иска за отмяна — Липса на право на обезщетение в случай на нищожни уволнения — Суброгация на работника или служителя в правото на обезщетение на неговия работодател в случай на временна неплатежоспособност на последния — Дискриминация на работниците и служителите, чието уволнение е било нищожно — Харта на основните права на Европейския съюз — Приложно поле — Член 20.#Дело C‑198/13.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C‑198/13
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Juzgado de lo Social n° 1 в Бенидорм (Испания) с акт от 21 февруари 2013 г., постъпил в Съда на 16 април 2013 г., в рамките на производство по дело
            Víctor Manuel Julián Hernández,
            Chems Eddine Adel,
            Jaime Morales Ciudad,
            Bartolomé Madrid Madrid,
            Martín Selles Orozco,
            Alberto Martí Juan,
            Said Debbaj
            срещу
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante),
            Puntal Arquitectura SL,
            Obras Alteamar SL,
            Altea Diseño y Proyectos SL,
            Ángel Muñoz Sánchez,
            Vicente Orozco Miro,
            СЪДЪТ (пети състав),
            състоящ се от: T. von Danwitz (докладчик), председател на състав, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby и C. Vajda, съдии,
            генерален адвокат: Y. Bot,
            секретар: M. Ferreira, главен администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 12 март 2014 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за г‑н Julián Hernández, г‑н Eddine Adel, г‑н Morales Ciudad, г‑н Madrid Madrid, г‑н Selles Orozco, г‑н Martí Juan и г‑н Debbaj, от F. Van de Velde Moors, abogado,
            – за испанското правителство, от M. García-Valdecasas Dorrego, в качеството на представител,
            – за Европейската комисия, от R. Vidal Puig, в качеството на представител,
            предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, стр. 36) и на член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор на г‑н Julián Hernández, г‑н Eddine Adel, г‑н Morales Ciudad, г‑н Madrid Madrid, г‑н Selles Orozco, г‑н Martí Juan и г‑н Debbaj с Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) (Кралство Испания (Делегирано подразделение на испанското правителство в Аликанте), наричано по-нататък „Subdelegación“), както и с Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL, г‑н Muñoz Sánchez и г‑н Orozco Miro по повод изплащането на сума в размер, съответстващ на възнагражденията на жалбоподателите в главното производство с падеж, настъпил в хода на производството за отмяна на уволненията им след изтичането на 60 дни от датата на предявяване на иска за отмяна на уволнението, до връчването на решението, с което се прогласява нищожността на тези уволнения.
            Правна уредба
            Правото на Съюза
            3. Съгласно съображения 3 и 7 от Директива 2008/94:
            (3) Необходими са разпоредби за закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя и за да им се осигури минимално ниво на защита, в частност за да се гарантира изплащането на дължимите им вземания, като се отчита необходимостта от балансирано икономическо и социално развитие в Общността. За тази цел държавите членки следва да създадат орган, който да осигури изплащането на неплатените вземания на засегнатите работници и служители.
            […]
            (7) Държавите членки могат да въвеждат ограничения на отговорността на гарантиращите институции, които следва да бъдат съобразени със социалната цел на директивата и могат да бъдат съобразени с различните нива на претенции“.
            4. Член 1, параграф 1 от Директива 2008/94 предвижда, че „[н]астоящата директива се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1“.
            5. Член 2 от същата директива има следното съдържание:
            „1. За целите на настоящата директива работодателят се счита в състояние на неплатежоспособност, когато е поискано започване на колективна процедура, основана на неплатежоспособността на работодателя, както е предвидено в съответните законови, подзаконови и административни разпоредби на държавата членка, която включва частично или цялостно [запориране] на активите на работодателя, определяне на [синдик] или лице, изпълняващо подобна задача, и органът, компетентен по силата на споменатите по-горе разпоредби:
            а) е решил да открие производството, или
            б) е установил, че предприятието или дейността на работодателя е окончателно прекратено(а) и наличното му имущество е недостатъчно, за да се обоснове откриването на процедурата.
            2. Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на понятията „работник и служител“, „работодател“, „възнаграждение“, „придобито право“ и „евентуално право“.
            […]
            4. Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да разширяват закрилата на работниците и служителите по отношение на други състояния на неплатежоспособност, например състояние на постоянно фактическо спиране на плащанията, установено от процедури, различни от посочените в параграф 1, които са предвидени в националното законодателство.
            […]“.
            6. Член 3 от същата директива предвижда, че:
            „Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, при спазване на член 4, изплащането на дължимите вземания [на работниците и служителите], произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
            Вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват плащания по дължими вземания, отнасящи се към период преди и/или когато е приложимо, след определена от държавите членки дата“.
            7. Съгласно член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/94:
            „1. Държавите членки имат възможността да ограничат отговорността на гарантиращия орган, посочена в член 3.
            2. В случай че държавите членки упражнят предоставената им съгласно параграф 1 възможност, те определят продължителността на периода, за който гарантиращият орган изплаща дължимите вземания. Въпреки това този период не може да бъде по-кратък от периода, покриващ възнаграждението за последните три месеца на трудовото правоотношение преди и/или след датата, посочена в член 3, втора алинея.
            Държавите членки могат да включат този минимален тримесечен срок в референтен период с продължителност не по-малка от шест месеца.
            Държавите членки, които имат референтен период не по-малък от 18 месеца, могат да ограничат периода, за който дължимите вземания за осем седмици се изплащат от гарантиращия орган. В такъв случай онези периоди, които са най-благоприятни за работника или служителя, се използват за изчисляване на минималния период“.
            8. Член 5 от посочената директива гласи:
            „Държавите членки определят условията и реда за организацията, финансирането и работата на гарантиращите органи […]
            […]“.
            9. По смисъла на член 11, първа алинея от същата директива тя „не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“.
            Испанското право
            Конституцията
            10. Съгласно член 121 от конституцията, „[в]редите, причинени от съдебна грешка, както и вредите, настъпили като последица от нетипичното функциониране на съдебната администрация, подлежат на обезщетяване от държавата в съответствие със закона“.
            Правно положение на работниците и служителите
            11. Член 33 от консолидирания текст на Закона за статута на работниците и служителите (texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), приет със законодателен Кралски указ 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995) от 24 март 1995 г. (BOE бр. 75, 29 март 1995 г., стр. 9654), в редакцията, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „Законът за работниците и служителите“), гласи следното:
            „1. Фондът за гарантиране на възнагражденията, който е самостоятелно юридическо лице към министерство на труда и социалното осигуряване, извършващо необходимите за постигане на целите си действия, изплаща на заетите лица възнагражденията, които не са били изплатени поради неплатежоспособност на техния работодател или поради образуваното срещу него във връзка с погасяването на задължения колективно производство.
            По смисъла на предходната алинея възнаграждение е съответната сума, призната като такава в спогодба или съдебно решение по отношение на всички вземания, посочени в член 26, параграф 1, както и възнагражденията, чийто падеж е настъпил в хода на производството за отмяна на уволнение в предвидените от закона случаи, без Фондът да има право на каквото и да било основание да изплаща заедно или поотделно сума, надвишаваща трикратния размер на минималната междубраншова надница, включително припадащата се част от премиалното възнаграждение, умножен по броя дни, за които се дължи възнаграждение, но не повече от 150 дни.
            2. В посочените в предходния параграф случаи Фондът за гарантиране на възнагражденията изплаща обезщетенията, признати със съдебно решение, съдебно определение, съдебна спогодба или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им в съответствие с член 50, член 51 и член 52 от настоящия закон или поради прекратяване на договорите в съответствие с член 64 от Закон 22/2003 от 9 юли 2003 г. относно несъстоятелността, както и обезщетенията поради прекратяване на временни и срочни договори в предвидените от закона случаи. Във всички случаи плащането е ограничено до годишния размер на възнаграждението, като надницата, въз основа на която се правят изчисления, не надвишава трикратния минимален размер на междубраншовото възнаграждение, включително припадащата се част от премиалното възнаграждение.
            […]
            6. За целите на този член неплатежоспособност на работодателя е налице, когато събирането на вземанията по трудови правоотношения в предвидената от Закона за производството по трудови спорове форма не води до удовлетворяване на взискателите. […]“.
            12. Член 53 от Закона за работниците и служителите, озаглавен „Форма и последици от прекратяването на трудовото правоотношение по обективни причини“, гласи:
            „1. Приемането на съгласието за прекратяване в рамките на разпоредбата на предходния член изисква да са спазени следните условия:
            a) писмено уведомяване на работника за причината на уволнението;
            b) предоставяне на работника, едновременно с писменото уведомление, на обезщетението за двадесет дни за всяка година трудов стаж, като за периодите до една година то се изчислява съразмерно на приключените месеци, но общо не повече от дванадесет месечни заплати.
            […]
            4. Когато работодателят не спази предвидените в параграф 1 от този член условия или основанието на решението на работодателя за прекратяване на трудовото правоотношение е дискриминационно и забранено от конституцията или законите или когато уволнението е в нарушение на основните права и публични свободи на работника, решението за прекратяване на трудовото правоотношение е нищожно, а съдът трябва да обяви служебно нищожността му. […]
            […]“.
            13. Член 55, параграф 6, буква c) от същия закон гласи:
            „Нищожното уволнение има за последица незабавното възстановяване на работника на работа, като му се изплаща неизплатеното възнаграждение“.
            14. Съгласно член 56, параграф 1 от посочения закон:
            „Когато уволнението се обяви за неоснователно, в срок от 5 дни от връчването на съдебното решение работодателят или възстановява работника на работа в предприятието, като му изплаща натрупаното през изминалия период възнаграждение по параграф 1, буква b) от настоящия член, или му изплаща следните суми, определени в съдебното решение:
            а) обезщетение в размер на възнаграждението за 45 дни годишно за всяка година трудов стаж, като за периодите до една година то се изчислява съразмерно на приключените месеци, но общо не повече от 42 месечни заплати.
            b) сума в размер на неполученото възнаграждение от датата на уволнението до датата на връчването на съдебното решение, с което се установява неоснователността на това уволнение, или до датата, на която работникът е намерил друга работа, ако тази дата предхожда датата на съдебното решение и ако работодателят удостовери получените от работника суми, които в този случай се приспадат от натрупаното възнаграждение за изминалия период“.
            15. Член 57, параграф 1 от Закона за работниците и служителите гласи:
            „Когато съдебното решение, с което уволнението е обявено за неоснователно, е постановено след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска, работодателят може да поиска от държавата изплатената на работника съгласно член 56, параграф 1, буква b) сума за времето над посочените 60 дни“.
            ЗПТС
            16. Член 116 от консолидирания текст на Закона за производството по трудови спорове (texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral), приет със законодателен Кралски указ 2/1995 (Real Decreto Legislativo 2/1995) от 7 април 1995 г. (BOE бр. 86, 11 април 1995 г., стр. 10695), в редакцията, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „ЗПТС“), гласи:
            „1. Ако от датата на предявяване на иска за отмяна на уволнението до постановяване на съдебното решение, с което Juzgado или Tribunal за първи път констатира неоснователността на уволнението, изминат повече от 60 работни дни, след влизане в сила на съдебното решение работодателят може да поиска от държавата изплатените на работника възнаграждения след посочения срок.
            2. В случай на временна неплатежоспособност на работодателя работникът може да поиска пряко от държавата трудовите възнаграждения, посочени в предходния параграф, които не са били изплатени от работодателя“.
            17. Член 279, параграф 2 от ЗПТС гласи:
            „Освен в случаите, когато не е установено нито едно от двете твърдени от взискателя обстоятелства, в срок от три дни след това съдът приема определение, с което:
            a. обявява трудовото правоотношение за прекратено, считано от датата на определението;
            b. присъжда на работника обезщетението, посочено в член 110, параграф 1 от този закон […];
            c. осъжда работодателя да плати дължимото възнаграждение от датата на връчване на съдебното решение, с което се констатира за първи път неоснователността на уволнението, до датата на посоченото определение“.
            18. Съгласно член 284 от ЗПТС:
            „При спазване на разпоредбите на предходните членове, когато е установена невъзможността за възстановяване на работника на работа поради преустановяване на дейността или закриване на предприятието, съдът приема определение, с което се прекратява трудовото правоотношение, считано от датата на определението, и присъжда на работника обезщетенията и неполученото възнаграждение съгласно член 279, параграф 2“.
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            19. На 16 декември 2008 г. жалбоподателите в главното производство предявяват пред Juzgado de lo Social n° 1 в Бенидорм иск за отмяна на уволнението си срещу своите работодатели, а именно Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL, както и г‑н Muñoz Sánchez и г‑н Orozco Miro.
            20. С решението си от 2 октомври 2009 г. посочената юрисдикция, от една страна, прогласява нищожността на уволненията и от друга страна, обявява за прекратени трудовите правоотношения между жалбоподателите в главното производство и Obras Alteamar SL и Altea Diseño y Proyectos SL поради прекратяването на дейността им. С това съдебно решение двете дружества са осъдени да изплатят на жалбоподателите в главното производство обезщетение за уволнение и възнагражденията с настъпил падеж след тяхното уволняване, включително в хода на производството за отмяна на уволненията. Със същото решение юрисдикцията осъжда и Fondo de Garantía Salarial (Фонд за гарантиране на възнагражденията, наричан по-нататък „Fogasa“) да гарантира субсидиарно изплащането на тези суми до установения по закон максимален размер.
            21. На 11 юни 2010 г. посочените дружества са обявени във временна неплатежоспособност.
            22. След като безуспешно се опитват да приведат в изпълнение решението от 2 октомври 2009 г. на Juzgado de lo Social n°1 в Бенидорм срещу посочените дружества, жалбоподателите в главното производство искат от Fogasa да им изплати определените в него суми до установения по закон максимален размер.
            23. Впоследствие те отправят искане до Subdelegación за изплащането на сума в размера на възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволненията им след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна до датата на връчване на съдебното решение, прогласяващо нищожността на уволненията. Искането е отхвърлено с решение на Subdelegación от 9 ноември 2010 г., поради това че съгласно упоменатото съдебно решение уволненията не са били неоснователни, а нищожни.
            24. На 25 ноември 2010 г. жалбоподателите в главното производство обжалват това решение пред Juzgado de lo Social n° 1 в Бенидорм и искат Subdelegación да бъде осъдено да им изплати посочената сума.
            25. Тъй като националното законодателство предвижда испанската държава да изплати възнагражденията, чийто падеж е настъпил след изтичането на 60 дни от датата на предявяване на иск за отмяна на уволнение, единствено в случаите на обявено за неоснователно уволнение, но не и в случаите, когато е прогласена неговата нищожност, запитващата юрисдикция иска да установи дали следва да се счита, че разликата в третирането на работници и служители, уволнени неоснователно, и на работници и служители с нищожно уволнение, е в разрез с член 20 от Хартата.
            26. В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че съгласно националното законодателство основната разлика между неоснователното и нищожното уволнение е, че в първия случай се допуска работодателят, вместо да възстанови на работа съответния работник или служител, да прекрати трудовия му договора и да му изплати обезщетение, докато във втория случай работодателят е длъжен да възстанови работника или служителя на работа. Така или иначе в хипотезата на прекратяване на дейността на работодателя националният съд може да замени задължението на работодателя да възстанови работника или служителя, чието уволнение е обявено за нищожно, със задължението, след като констатира прекратяване на трудовото правоотношение, да му изплати обезщетение. И в двата случая работодателят е длъжен да изплати на работника или служителя възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволнението.
            27. Що се отнася до задължението на испанската държава да изплати възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволненията след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна, запитващата юрисдикция посочва, че съгласно практиката на Tribunal Supremo (Върховния съд) основен кредитор по това задължение е работодателят, който не следва да понася последиците от бавното функциониране на съдебната система. Единствено по силата на суброгация в посоченото право в случай на неплатежоспособност на работодателя, ако възнагражденията на тези работници и служители не са били изплатени, те могат да отправят искане директно до испанската държава за изплащането им по силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС. Тъй като работодателят не може да поиска от испанската държава възнагражденията, изплатени в случай на нищожно уволнение, работниците и служителите, засегнати от такова уволнение, не могат чрез суброгация в правата на своя неплатежоспособен работодател да предявят вземанията си спрямо държавата за неизплатените им възнаграждения.
            28. При това положение Juzgado de lo Social n° 1 в Бенидорм решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Попада ли в приложното поле на [Директива 2008/94], и по-специално на член 1, параграф 1, член 2, параграфи 3 и 4, член 3, член 5 и член 11 от нея, разпоредбата на член 57 от [Закона за работниците и служителите] във връзка с член 116, параграф 2 от [ЗПТС], съгласно която Кралство Испания има практика да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на техния работодател трудови възнаграждения за времето на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба пред компетентния съд?
            2) При утвърдителен отговор на първия въпрос, практиката на Кралство Испания да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на работодателя им трудови възнаграждения с падеж, настъпил по времето на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба, но само когато уволнението е обявено по съдебен ред за неоснователно, а не и когато по същия ред е обявено за нищожно, противоречи ли на член 20 от [Хартата] и във всички случаи — на установения в правото на Съюза общ принцип на равенство и на надопускане на дискриминация?
            3) В духа на предходния въпрос, може ли юрисдикция като запитващата да не приложи правна уредба, която допуска Кралство Испания да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на работодателя им трудови възнаграждения с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба, но само когато уволнението е обявено по съдебен ред за неоснователно, а не и когато по същия ред е обявено за нищожно, щом не е установена обективна разлика между двете хипотези, що се отнася до изплащането на трудови възнаграждения с падеж, настъпил през време на производството по оспорване на законността на уволнението?“.
            По преюдициалните въпроси
            29. С поставените въпроси, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброг ация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — попада в приложното поле на Директива 2008/94, дали тази правна уредба е в разрез с член 20 от Хартата, доколкото правната уредба се прилага само в случай на неоснователно, но не и в случай на нищожно уволнение, и дали посочената правна уредба може да бъде оставена без приложение от сезирана с иск за отмяна на нищожно уволнение национална юрисдикция.
            30. В самото начало следва да се отбележи, че макар държава членка да може да обяви, че поема задължението за изплащане на гарантирани по силата на Директива 2008/94 задължения за възнаграждение (вж. в този смисъл решение Gharehveran, C‑441/99, EU:C:2001:551, т. 39), Кралство Испания е създало Fogasa като гаранционен орган в съответствие със същата директива. От материалите по делото, с които разполага Съдът, личи, че в съответствие с член 33 от Закона за работниците и служителите Fogasa изплаща на жалбоподателите в главното производство, до установения по закон максимален размер, възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволненията им и обезщетения за уволнение, които не са били изплатени от временно неплатежоспособните им работодатели. От материалите по делото личи също, че посочените плащания от Fogasa са в изпълнение на задължението за осигуряване на минимална защита на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, въведено с Директива 2008/94, което все пак следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция.
            31. Въпросите се отнасят единствено до произтичащото от член 57 от Закона за работниците и служителите и от член 116 от ЗПТС право да се поиска от испанската държава изплащането на възнагражденията с настъпил падеж след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна на уволненията и до обстоятелството, че това право е предвидено само за случаите на неоснователно, но не и на нищожно уволнение.
            32. Следва да се има предвид, че тези разпоредби на испанското право трябва да се изследват с оглед на член 20 от Хартата, при условие че попадат в приложното поле на Директива 2008/94. Действително съгласно член 51, параграф 1 от Хартата нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза. Съгласно параграф 2 от този член Хартата не разширява приложното поле на правото на Съюза извън компетенциите на Съюза, „не създава никакви нови компетенции или задачи за Съюза и не променя компетенциите и задачите, определени в Договорите“. Така с оглед на Хартата Съдът трябва да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената на последния компетентност (решения McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, т. 51; Dereci и др., C‑256/11, EU:C:2011:734, т. 71, както и Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, т. 20).
            33. Видно от разясненията относно член 51 от Хартата, които съгласно член 52, параграф 7 от нея се вземат надлежно под внимание, понятието прилагане, предвидено в член 51, потвърждава практиката на Съда относно приложимостта на основните права в Съюза като основни принципи на правото на Съюза, утвърдена още преди влизането в сила на Хартата (решения Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321; ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254 и Annibaldi, C‑309/96, EU:C:1997:631), съгласно която задължението да се зачитат основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, обвързва държавите членки единствено когато те действат в приложното поле на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 18).
            34. В това отношение е важно да се припомни, че понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на член 51 от Хартата предполага съществуването на връзка между правния акт на Съюза и разглежданата национална мярка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на една от областите върху другата (вж. в този смисъл решенията, предхождащи влизането в сила на Хартата, Defrenne, 149/77, EU:C:1978:130, т. 29—32; Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, т. 16 и 17; Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, т. 75, както и решение Siragusa, EU:C:2014:126, т. 24).
            35. По-специално Съдът е приел, че основните права на Съюза са неприложими по отношение на национална уредба, тъй като разпоредбите на Съюза в съответната област не възлагат каквото и да било конкретно задължение на държавите членки във връзка с разглежданото в главното производство положение (вж. решения Maurin, C‑144/95, EU:C:1996:235, т. 11 и 12, както и Siragusa, EU:C:2014:126, т. 26 и 27).
            36. От същата гледна точка Съдът вече е постановил, че член 13 ЕО (понастоящем член 19 ДФЕС) не би могъл сам по себе си да включи в приложното поле на правото на Съюза за целите на прилагането на основните права като основни принципи на правото на Съюза национална мярка, която не спада към мерките, приети на основание на посочения член (вж. в този смисъл решения Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, т. 18; Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, т. 25 и Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, т. 61). При това положение само по себе си обстоятелството, че националната мярка попада в област, в която Съюзът има компетенции, не би могло да я причисли към приложното поле на правото на Съюза и следователно да доведе до прилагане на Хартата (вж. в този смисъл решения Gueye и Salmerón Sánchez, C‑483/09 и C‑1/10, EU:C:2011:583, т. 55, 69 и 70, както и Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, т. 104, 105, 180 и 181).
            37. В съответствие с постоянната практика на Съда, за да се установи дали дадена национална мярка е свързана с прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51 от Хартата, следва наред с други обстоятелства да се провери дали предназначението на разглежданата национална правна уредба е да се приложи разпоредба от правото на Съюза, от какво естество е тази правна уредба и дали нейните цели са различни от следваните от правото на Съюза, въпреки че тя може косвено да му влияе, и дали в правото на Съюза съществува конкретна уредба на съответната материя или уредба, която може да ѝ влияе (вж. решения Annibaldi, EU:C:1997:631, т. 21—23; Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, т. 79; Ymeraga и др., C‑87/12, EU:C:2013:291, т. 41, както и Siragusa, EU:C:2014:126, т. 25).
            38. Що се отнася, на първо място, до целите, преследвани от разглежданата в главното производство уредба, според данните, съдържащи се в изпратените на Съда материали по делото, и разясненията на испанското правителство по време на заседанието се оказва, че тази правна уредба въвежда режим на отговорност на испанската държава на основание „нетипичното функциониране“ на съдебната администрация. За целта член 57 Закона за работниците и служителите и член 116, параграф 1 от ЗПТС предоставят на работодателя правото, когато продължителността на производството за отмяна на уволнение надхвърли 60 дни, да поиска от испанската държава да покрие възнагражденията, изплатени след изтичането на 60 работни дни от датата на образуване на това производство. По силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС работникът или служителят може, чрез законна суброгация в предоставеното спрямо испанската държава право на работодателя, да отправи искане, направо до испанската държава, за изплащането на такива възнаграждения, когато работодателят е временно неплатежоспособен и все още не ги е изплатил.
            39. От това следва, че член 116, параграф 2 от ЗПТС няма за цел признаването на вземане на работника или служителя, произтичащо от трудово правоотношение и противопоставимо на неговия работодател, по отношение на което може да се приложи Директива 2008/94 съгласно член 1, параграф 1 от нея, а на право от друго естество, тоест на правото на работодателя да поиска от испанската държава обезщетяването на вредите, претърпени поради „нетипичното функциониране“ на съдебната администрация, произтичащи от обстоятелството, че националното законодателство задължава работодателя да изплаща възнаграждения по време на производството за отмяна на уволнение. В този смисъл се установява, че когато член 116, параграф 2 от ЗПТС дава право да се получи сума, равна по размер на възнагражденията с настъпил падеж след изтичането на 60 работни дни в рамките на производството, тази сума представлява обезщетение, предоставено на работодателя съгласно испанското законодателство, което работникът или служителят може да претендира единствено по силата на законна суброгация.
            40. Освен това следва да се има предвид, че правото, произтичащо от член 57 от Закона за работниците и служителите и от член 116 от ЗПТС, не обхваща възнагражденията с настъпил падеж в рамките на първите 60 работни дни от производството за отмяна на уволнение. В този смисъл, доколкото посочените разпоредби не пораждат право на плащане, когато производството за отмяна на уволнение на надхвърля 60 работни дни, те не гарантират изплащане на възнаграждението в рамките на задължителния минимален срок, обхващащ последните три месеца от трудовото правоотношение, предвиден в член 3 и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94. За сметка на това през периода след изтичането на 60 работни дни до връчването на съдебното решение, с което се установява неоснователният характер на уволнението, посоченото право обхваща цялото възнаграждение без ограничения относно максималния размер.
            41. От посочените характеристики на разглежданата в главното производство уредба следва, че нейната цел не е да се гарантира минималната закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя по Директива 2008/94, а да се предвиди дължимо от испанската държава обезщетение на вредоносните последици от продължителността на съдопроизводството над 60 работни дни.
            42. Съгласно становището на испанското правителство изплатените по силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС суми могат да надвишават по размер гарантираните от Fogasa вземания за възнаграждение, поради това че, от една страна, посочената разпоредба дава право на неограничено по размер обезщетение с цел да се въведе отговорност на испанската държава за прекомерна продължителност на съдопроизводството и от друга страна, поради това че тази разпоредба не е израз на решение на испанския законодател да предостави на работниците и служителите допълнителна спрямо гарантираната от Fogasa закрила.
            43. На второ място, следва да се посочи, че паричните искове на жалбоподателите в главното производство на основание член 116, параграф 2 от ЗПТС, предявени пред запитващата юрисдикция, не се отнасят за период, обхванат от гаранцията на Fogasa, а излизат извън нея. Видно от точка 30 от настоящото решение, Fogasa е изплатило на тези работници и служители вземания за възнаграждение до установения по закон максимален размер в изпълнение на задължението за осигуряване на минимална защита на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, въведено с Директива 2008/94. В тази обстановка дали жалбоподателите в главното производство се ползват или не от правото по член 116, параграф 2 от ЗПТС не може нито да засегне, нито да ограничи минималната закрила, гарантирана им от испанската държава чрез Fogasa в съответствие с членове 3 и 4 от тази директива.
            44. На трето място, разпоредбата на член 11, първа алинея от същата директива, на който се позовава запитващата юрисдикция в акта за запитване, само констатира, че Директива 2008/94 „не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“. С оглед на съдържанието си посочената разпоредба, намираща се в глава V „Общи и заключителни разпоредби“, не предоставя на държавите членки възможност да приемат законодателни актове по силата на правото на Съюза, а за разлика от предвидените в глави I и II от нея възможности, само признава правото им да предвидят в националното право такива по-благоприятни разпоредби извън рамките на установения с директивата режим.
            45. От това следва, че не би могло да се счита, че попада в приложното поле на Директива 2008/94 националноправна разпоредба като разглежданата в главното производство, която единствено предоставя на работниците и служителите по-благоприятна закрила в резултат от упражняването на компетентност от страна на самите държави членки, потвърдена съгласно член 11, първа алинея от същата директива.
            46. Освен това съгласно практиката на Съда, посочена в точка 36 от настоящото решение, само по себе си обстоятелството, че разглежданата в главното производство национална правна уредба попада в област, в която Съюзът има компетенции съгласно член 153, параграф 2 ДФЕС, не би могло да доведе до прилагане на Хартата.
            47. Накрая, следва да се напомни, че преследването на целта да се осигури защита на основните права в правото на Съюза, що се отнася както до действието на Съюза, така и до прилагането на правото на Съюза от държавите членки, е мотивирано от необходимостта да не се допусне закрилата на основните права, която може да бъде различна според съответното национално право, да засегне единството, предимството и ефективността на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, т. 3, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 60 и Siragusa, EU:C:2014:126, т. 31 и 32). Видно от съображенията в точки 40, 41 и 43 от настоящото решение, разглежданата в главното производство правна уредба не е източник на подобен риск.
            48. От всички изложени обстоятелства следва, че не може да се приеме, че с член 116, параграф 2 от ЗПТС се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, и поради това той не може да се изследва с оглед на гаранциите по Хартата, и по-специално на член 20 от нея.
            49. В светлината на изложените съображения, взети в тяхната съвкупност, следва на поставените въпроси да се отговори, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска, и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброгация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — не попада в приложното поле на Директива 2008/94 и поради това не може да се изследва с оглед на гарантираните от Хартата основни права, и по-специално с оглед на член 20 от посочената Харта.
            По съдебните разноски
            50. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
            Национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска, и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброгация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — не попада в приложното поле на Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател и поради това не може да се изследва с оглед на основните права, гарантирани от Хартата на основните права на Европейския съюз, и по-специално с оглед на член 20 от посочената Харта.


Решение на Съда от 9 юни 1982 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело 58/81.


Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 30 ноември 2005 г. # Autosalone Ispra Snc срещу Европейска общност за атомна енергия. # Дело T-250/02.