title: Решение на Съда (трети състав) от 18 януари 2017 г.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen срещу Hauptzollamt Bielefeld.#Преюдициално запитване, отправено от Finanzgericht Düsseldorf.#Преюдициално запитване — Митнически съюз и обща митническа тарифа — Възстановяване на вносните сборове — Регламент (ЕИО) № 2913/92 (Митнически кодекс) — Член 241, първа алинея, първо тире — Задължение на държава членка да предвиди плащането на лихви за забава, дори то да не е предявявано пред националните юрисдикции.#Дело C-365/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      18 януари 2017 година (
            1
         )
      „Преюдициално запитване — Митнически съюз и обща митническа тарифа — Възстановяване на вносните сборове — Регламент (ЕИО) № 2913/92 (Митнически кодекс) — Член 241, първа алинея, първо тире — Задължение на държава членка да предвиди плащането на лихви за забава, дори то да не е предявявано пред националните юрисдикции“
      По дело C‑365/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Finanzgericht Düsseldorf (Финансов съд Дюселдорф, Германия) с акт от 24 юни 2015 г., постъпил в Съда на 14 юли 2015 г., в рамките на производство по дело

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      срещу

         Hauptzollamt Bielefeld,

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: L. Bay Larsen, председател на състава, M. Vilaras (докладчик), J. Malenovský, M. Safjan и D. Šváby, съдии,
      генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
      секретар, I. Illéssy, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 25 май 2016 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen, от D. Ehle, Rechtsanwalt, A. Willems, avocat, и S. De Knop, advocaat,

               —

               за Hauptzollamt Bielefeld, първоначално от K. Greven, в качеството на представител, и накрая от M. Greven, както и от S. Holtmann, в качеството на представители,

               —

               за германското правителство, от J. Möller и T. Henze, в качеството на представители,

               —

               за италианското правителство, от A. Collabolletta и G. Palmieri, в качеството на представители,

               —

               за Съвета на Европейския съюз, от М. Balta, както и от M. J.‑P. Hix, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от L. Grønfeldt, както и от T. Maxian Rusche, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 септември 2016 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 241 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (наричано по-нататък „Wortmann“) и Hauptzollamt Bielefeld (Главна митническа служба на Билефелд, Германия) относно плащането на лихви при възстановяването на антидъмпинговите мита, платени от Wortmann в приложение на Регламент (ЕО) № 1472/2006 на Съвета от 5 октомври 2006 година за налагане на окончателно антидъмпингово мито и окончателното събиране на временното мито, наложено върху вноса на някои обувки с горна част от кожа с произход от Китайската народна република и Виетнам (ОВ L 275, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 50, стр. 3), частично отменен с решение от 2 февруари 2012 г., Brosmann Footwear (HK) и др./Съвет (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Митнически кодекс

               3

               Член 4 от Митническия кодекс предвижда:
               „За целите на настоящия кодекс се прилагат следните определения:
               […]

                        10.

                        „Вносни сборове“ са:

                                 —

                                 митата и таксите с равностоен ефект, дължими при вноса на стоки,

                  […]“.

               4

               Член 232 от Митническия кодекс гласи:
               „1.   Когато размерът на сборовете не е платен в определения срок:
               […]

                        б)

                        се събира лихва за забава, начислена върху размера на сборовете. Размерът на лихвата за забава може да бъде по-висок от лихвата на кредит. [Той не може да бъде по-нисък от размера на последната.]“

                  […]“.

               5

               Член 236 от Митническия кодекс предвижда:
               „1.   Възстановяване на вносните или износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на плащането размерът на сборовете не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.
               […]
               2.   Възстановяването или опрощаването на вносни или износни сборове се разрешава след подаването на молба пред съответното митническо учреждение преди изтичането на срок от три години, считано от датата, на която длъжникът е бил уведомен за тези сборове.
               Удължаване на този срок се допуска, когато заинтересуваното лице докаже, че е било възпрепятствано да подаде молбата си за целта в рамките на посочения срок поради непредвидими обстоятелства или непреодолима сила.
               Когато митническите органи установят самостоятелно в този срок някое от обстоятелствата по параграф 1, първа и втора алинея, те пристъпват служебно към възстановяване или опрощаване“.

               6

               Съгласно член 241 от Митническия кодекс:
               „Възстановяването от митническите органи на размери на вносни или износни сборове, както и на нормативно определени лихви или лихви за забава, събрани при плащането на сборовете, не е основание за изплащане на лихви от тези органи. Въпреки това, лихва се изплаща […] когато:

                        —

                        решение, удовлетворяващо молба за възстановяване, не бъде изпълнено в срок от три месеца, считано от приемането на това решение,

                        —

                        националните разпоредби предвиждат това.

                  Размерът на тези лихви трябва да се изчисли по такъв начин, че да е равен на този, който би бил начислен за тази цел на националния паричен или финансов пазар“.

         Регламент № 1472/2006

               7

               Член 1 от Регламент № 1472/2006 гласи:
               „1.   Налага окончателно антидъмпингово мито върху обувките с горна част от кожа, композитна кожа, с изключение на спортни обувки, обувки със специална технология, домашни пантофи и други обувки за дома и обувки с вградена метална защита в бомбето, с произход [от] Китайската народна република и Виетнам, които попадат в кодове по [Комбинираната номенклатура]:
               […]
               4.   Освен когато е предвидено друго, се прилагат действащите разпоредби относно митата“.

         Германското право

               8

               Член 1 от Abgabenordnung (Данъчния кодекс) в неговата редакция, приложима към обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „Данъчен кодекс“), предвижда следното:
               „(1)   Този закон се прилага за всички данъци, включително всички вземания на лицата във връзка с данъчното облагане, които се уреждат от федералното право или от правото на Европейския съюз, доколкото са администрирани от финансовите органи на федерацията или на провинциите. Този закон се прилага само доколкото правото на Европейския съюз не налага друго.
               […]
               (3)   Разпоредбите на този закон се прилагат съответно към акцесорните данъчни плащания, доколкото правото на Европейския съюз не налага друго. […]“.

               9

               Член 3, параграфи 3 и 4 от Данъчния кодекс гласи следното:
               „(3)   Вносните и износните сборове по член 4, точки 10 и 11 от Митническия кодекс са данъци по смисъла на този закон.
               (4)   Акцесорни данъчни плащания са […] лихвите (членове 233—237) […] и лихвите по смисъла на Митническия кодекс […]“.

               10

               Член 37 от Данъчния кодекс гласи:
               „(1)   Вземания, произтичащи от данъчното правоотношение, са […][по-специално] вземанията за възстановявани суми по параграф 2 […].
               (2)   Ако сумата на съответния данък […] е платена или върната без правно основание, платилият има право да иска от получателя на плащането възстановяване на платената или върнатата сума […]“.

               11

               Член 233 от Данъчния кодекс гласи следното:
               „Вземанията, произтичащи от данъчното правоотношение (член 37), се олихвяват само когато законът предвижда това […]. […]“.

               12

               Накрая, член 236, параграф 1 от Данъчния кодекс гласи:
               „Ако с влязло в сила съдебно решение или в изпълнение на такова решение се отмени определен данък или се наложи връщане на суми на данъчнозадължените лица, подлежащата на възстановяване или връщане сума се олихвява, считано от деня на образуването на делото до деня на плащането, извън случаите по параграф 3. […]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               13

               Между 2006 г. и 2012 г. Wortmann пуска от свое име в свободно обращение на територията на Европейския съюз обувки с горна част от кожа с произход от Китай и Виетнам, произведени от Brosmann Footwear (HK) Ltd (наричано по-нататък „Brosmann“) и от Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd (наричано по-нататък „Seasonable“). Тъй като обувките попадат под един от кодовете на Комбинираната номенклатура, посочени в член 1, параграф 1 от Регламент № 1472/2006, Главната митническа служба на Билефелд налага на Wortmann антидъмпингови мита в приложение на този регламент.

               14

               На 22 юли 2010 г. Wortmann иска от Главната митническа служба на Билефелд възстановяването на антидъмпинговите мита, платени за периода от юни 2007 г. до юни 2010 г. На 14 февруари 2011 г. то подава ново искане за възстановяване на антидъмпинговите мита, платени до 31 декември 2010 г. Накрая, на 7 май 2012 г. дружеството иска възстановяване на антидъмпинговите мита, платени след 2006 г. В подкрепа на всички тези искания то се позовава по-специално на делото, водено пред Общия съд на Европейския съюз, а след това пред Съда, по което е постановено решение от 2 февруари 2012 г., Brosmann Footwear (HK) и др./Съвет (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               С това решение на Съда се отменя частично Регламент № 1472/2006, по-специално в частта, в която се отнася до Brosmann и Seasonable. Отмяната е обоснована с това, че Европейската комисия допуснала грешка, като не разгледала исканията за прилагане на статут на предприятие, функциониращо в условията на пазарна икономика, или при условията на евентуалност — жалбоподателите да се ползват от индивидуално третиране.

               16

               Ето защо на 17 април 2013 г. Главната митническа служба на Билефелд решава да възстанови на Wortmann антидъмпингови мита в размер на 61895,49 EUR за 2007 г. и в размер на 92870,62 EUR за 2008 г.

               17

               С писмо от 29 ноември 2013 г. Wortmann иска от Главната митническа служба на Билефелд да му заплати лихви върху върнатите суми по основния лихвен процент, увеличен с 8 пункта, считано от момента на плащането на антидъмпинговите мита. Главната митническа служба на Билефелд отхвърля това искане с решение от 15 януари 2014 г. Митническата служба отхвърля и подаденото по административен ред възражение на Wortmann с решение от 17 септември 2014 г.

               18

               Wortmann сезира запитващата юрисдикция с искане Главната митническа служба на Билефелд да бъде осъдена да му заплати лихви върху върнатите суми.

               19

               Запитващата юрисдикция приема, че разрешаването на спора по главното производство зависи от тълкуването на член 241 от Митническия кодекс. Според нея изплащането на лихви върху върнатите на Wortmann суми е изключено съгласно член 241, първо изречение от Митническия кодекс.

               20

               Всъщност, доколкото в главното производство не са изпълнени условията, предвидени в член 241, второ изречение, първо тире от Митническия кодекс, съгласно член 241, второ изречение, второ тире от този кодекс единствено националните разпоредби могат да послужат като основание на искането на жалбоподателя за изплащане на лихви. В това отношение тя посочва, че видно от член 37, параграф 2, първо изречение във връзка с член 233, първо изречение от Данъчния кодекс, вземанията, произтичащи от данъчно правоотношение, се олихвяват само когато законът предвижда това. Следователно в германското право единствено член 236 от Данъчния кодекс би могъл да е правно основание за изплащането на лихви. При положение обаче че жалбоподателят в главното производство не е водил дело за възстановяване на антидъмпинговите мита, платени преди това на Главната митническа служба на Билефелд, тази разпоредба е неприложима в главното производство.

               21

               Запитващата юрисдикция обаче сочи, че има съмнения относно съвместимостта на този подход с правото на Съюза. Тя припомня съдебната практика, според която от правото на Съюза следва принципа, че държавите членки са длъжни да връщат с лихвите сумите, събрани като данъци в нарушение на това право (решение от 18 април 2013 г., Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, т. 22). Така запитващата юрисдикция иска да установи дали при разглежданите в главното производство обстоятелства „неписаното право“ на Съюза не налага изплащането на лихви върху възстановяваните вносни сборове. В това отношение според запитващата юрисдикция следва да се има предвид по-конкретно фактът, че свързаните с изплащането на лихви национални разпоредби, в случая член 233 и сл. от Данъчния кодекс, се прилагат по аналогия само доколкото правото на Съюза не налага друго, както следва от член 1, параграф 3, първо изречение и от член 3, параграф 4 от същия кодекс.

               22

               При тези обстоятелства Finanzgericht Düsseldorf (Финансов съд Дюселдорф, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Трябва ли член 241 от Митническия кодекс да се тълкува в смисъл, че с оглед на закрепения в правото на Съюза принцип на ефективност националното право, към което препраща тази разпоредба, трябва да предвижда олихвяване на възстановяваните суми за вносни сборове от момента на плащането на сборовете до момента на възстановяването им включително когато правото на възстановяване не е предявявано пред националните съдилища?“.

         По преюдициалния въпрос

               23

               Със своя преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 241 от Митническия кодекс следва да се тълкува в смисъл, че националното право, към което препраща, трябва да предвижда задължение за олихвяване на възстановяваните суми за вносни сборове от момента на плащането на сборовете до възстановяването им.

               24

               В това отношение несъмнено следва да се отбележи, че член 241, първо изречение от Митническия кодекс гласи, че възстановяването от митническите органи на размери на вносни или износни сборове, както и на нормативно определени лихви или лихви за забава, събрани при плащането на сборовете, не е основание за изплащане на лихви от тези органи.

               25

               Сама по себе си обаче тази разпоредба не означава, че в положение като разглежданото в главното производство националната правна уредба би могла правомерно да предвижда, че не следва да се извършва олихвяване на възстановяваните суми за вносни сборове от момента на плащането на сборовете до възстановяването им.

               26

               Всъщност както от генезиса на член 241 от Митническия кодекс, така и от контекста, в който тази разпоредба се вписва, е видно, че тя не се прилага при обстоятелства като разглежданите в главното производство.

               27

               Така от анализа на генезиса на тази разпоредба, извършен от генералния адвокат в точки 48—50 от неговото заключение, следва, че член 241 от Митническия кодекс има предвид хипотезата, при която, след като митническият орган е разрешил вдигането на въпросните стоки, се оказва, че размерът на първоначално събраните вносни сборове трябва да бъде понижен и че поради това всички или част от платените от оператора вносни сборове трябва да му бъдат възстановени.

               28

               Разясненията, дадени от Комисията по време на съдебното заседание, относно генезиса на разпоредбата, която понастоящем е член 241 от Митническия кодекс, показват, че приемането ѝ е мотивирано от факта, че в повечето случаи митническите органи проверяват едва впоследствие митническите декларации, така че възможността подобна проверка да доведе до възстановяване на вече платени вносни сборове, е наистина реална.

               29

               Освен това, що се отнася до въпроса за изплащането на лихви, Митническият кодекс въвежда определена симетрия между, от една страна, положението на операторите, на които трябва да бъдат възстановени вносни сборове, надвнесени вследствие грешки, допуснати поради бързината на системата за освобождаване от митница, прилагана в множество случаи, без стоките да са инспектирани преди вдигането им, и от друга страна, положението на операторите, които поради подобни грешки, обратно, трябва, да плащат на митническата администрация допълнителни вносни сборове.

               30

               Всъщност, както следва от решение от 31 март 2011 г., Аурубис България АД (C‑546/09, EU:C:2011:199, т. 26—34), когато след ново изчисляване на митните сборове въз основа на допълнителна информация се окаже, че има несъбрана сума по тези сборове, на основание член 232, параграф 1, буква б) от Митническия кодекс лихва за забава върху тази сума може да се начислява само за периода след изтичането на срока за плащането на тази сума.

               31

               Обратно, ако новото изчисляване на митните сборове доведе до възстановяване за съответния оператор на част или на всички платени преди това митни сборове, от член 241 от Митническия кодекс следва, че лихви се дължат само след като изтече посоченият в тази разпоредба срок от три месеца, без да се засяга възможността националният законодател да предвиди плащането на лихви и в други случаи.

               32

               От акта за преюдициално запитване обаче следва, че възстановяването на антидъмпингови мита в полза на Wortmann не произтича от грешка при изчисляването на сборовете, открита, след като компетентният митнически орган е разрешил вдигане на стоките от Wortmann. Ето защо в положение като разглежданото в главното производство правилото, съдържащо се в член 241, първо изречение от Митническия кодекс, не би могло да се тълкува в смисъл, че изключва по принцип изплащането на лихви.

               33

               Следва обаче да се отбележи, че макар запитващата юрисдикция формално да ограничава въпроса си до тълкуването на член 241 от Митническия кодекс, това обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила във въпроса си (вж. по аналогия решение от 29 октомври 2015 г., NagyC‑583/14, EU:C:2015:737, т. 20 и 21 и цитираната съдебна практика).

               34

               В това отношение трябва да се напомни, че съгласно практиката на Съда, националните органи следва да отчитат в своите правни системи последиците от отмяната или от обявяването на невалидността на регламент за налагане на антидъмпингови мита, от което следва, че антидъмпинговите мита, платени на основание на съответния регламент, не са дължими по смисъла на член 236, параграф 1 от Митническия кодекс и по принцип трябва да бъдат възстановени от митническите власти в съответствие с посочената разпоредба, ако са изпълнени условията за това възстановяване, включително и тези по член 236, параграф 2 от посочения кодекс (вж. в този смисъл решения от 27 септември 2007 г., Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, т. 67 и от 18 март 2010 г., Trubowest Handel и Makarov/Съвет и Комисия, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, т. 25).

               35

               В конкретния случай след отмяната на Регламент № 1472/2006 с решение от 2 февруари 2012 г., Brosmann Footwear (HK) и др./Съвет (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) в частта, в която регламентът се отнася по-специално до Brosmann и Seasonable, чиито обувки са били пуснати в свободно обращение на територията на Съюза от Wortmann, компетентният германски митнически орган, като счита, че събраните антидъмпингови мита не са били дължими по смисъла на член 236, параграф 1, първа алинея от Митническия кодекс, възстановява на Wortmann сумата по тези сборове, без обаче да начисли върху тях лихвите за забава, поискани от това предприятие.

               36

               В това отношение следва да се отбележи, че макар член 236, параграф 1, първа алинея от Митническия кодекс да предвижда възстановяване на антидъмпинговите мита в положение като разглежданото в главното производство, той не уточнява изрично дали това възстановяване трябва да доведе до изплащането на лихви върху така възстановените суми на митата.

               37

               Освен това е важно да се подчертае, че от практиката на Съда следва, че когато държава членка е събрала данъци или мита в приложение на регламент на Съюза, който съдът на Съюза е обявил за невалиден или е отменил, платилите въпросните данъци или мита заинтересовани лица по принцип имат право да получат не само възстановяване на събраните суми, но и лихви върху тях (вж. в този смисъл решение от 27 септември 2012 г., Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 и C‑234/10, EU:C:2012:591, т. 65—67 и цитираната практика).

               38

               В този контекст, след като, от една страна, нито член 236, параграф 1 от Митническия кодекс, нито член 241 от него изключват възстановяването на лихви в положение като разглежданото в главното производство и от друга страна, възстановяването на въпросните антидъмпингови мита е настъпило вследствие отмяната от Съда на регламента, въз основа на който тези права са събрани, тоест поради факта че събирането им не е съвместимо с правото на Съюза, което запитващата юрисдикция трябва да провери, следва да се приеме, че върху размера на същите мита, възстановен на съответното предприятие от компетентния национален орган, трябва да бъдат начислени съответните лихви.

               39

               Предвид всички гореизложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че когато вносни сборове, в това число антидъмпингови мита, се възстановяват, тъй като са били събрани в нарушение на правото на Съюза — което запитващата юрисдикция следва да провери — за държавите членки е налице задължение, произтичащо от правото на Съюза, да заплатят на правните субекти, които имат право на възстановяване, съответните лихви, считано от момента, в който възстановените мита са платени от тези правни субекти.

         По съдебните разноски

               40

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Когато вносни сборове, в това число антидъмпингови мита, се възстановяват, тъй като са били събрани в нарушение на правото на Съюза — което запитващата юрисдикция следва да провери — за държавите членки е налице задължение, произтичащо от правото на Съюза, да заплатят на правните субекти, които имат право на възстановяване, съответните лихви, считано от момента, в който възстановените мита са платени от тези правни субекти.

                     Подписи

            (
            1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Съда (трети състав) от 26 септември 1985 г. # Thomasdünger GmbH срещу Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Искане за преюдициално заключение: Bundesfinanzhof - Германия. # Дело 166/84.


Решение на Общия съд (трети състав) от 18 януари 2017 г.#Michał Wieromiejczyk срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „Tasty Puff“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.#Дело T-64/16.


Решение на Общия съд (трети състав) от 2 април 2014 г.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali срещу Съвет на Европейския съюз.#Обща външна политика и политика на сигурност — Ограничителни мерки, насочени срещу определени лица и образувания с оглед на положението в Тунис — Замразяване на средства — Правно основание — Право на собственост — Член 17, параграф 1 от Хартата на основните права — Адаптиране на действието на отмяната във времето — Извъндоговорна отговорност — Липса на претърпени имуществени вреди.#Дело T‑133/12.


Решение на Съда от 30 септември 1986 г. # Alain-Pierre Allo и други срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Лихви върху възнаграждение, изплащано със задна дата. # Дело 176/83.


Решение на Съда (трети състав) от 13 юли 1989 г. # Amministrazione delle finanze dello Stato срещу Società Politi & Co. Srl. # Искане за преюдициално заключение: Corte d'appello di Venezia - Италия. # Дело 214/88.


title: Решение на Съда (втори състав) от 10 юли 2014 г.#Naime Dogan срещу Bundesrepublik Deutschland.#Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Berlin.#Преюдициално запитване — Споразумение за асоцииране ЕИО — Турция — Допълнителен протокол — Член 41, параграф 1 — Право на пребиваване на членовете на семейството на турски граждани — Национална правна уредба, която изисква доказване на основните езикови познания за члена на семейството, който желае да влезе на националната територия — Допустимост — Директива 2003/86/ЕО — Събиране на семейството — Член 7, параграф 2 — Съвместимост.#Дело C‑138/13.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C‑138/13
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Verwaltungsgericht Berlin (Германия) с акт от 13 февруари 2013 г., постъпил в Съда на 19 март 2013 г., в рамките на производство по дело
            Naime Dogan
            срещу
            Bundesrepublik Deutschland,
            СЪДЪТ (втори състав),
            състоящ се от: R. Silva de Lapuerta (докладчик), председател на състава, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot и Aл. Арабаджиев, съдии,
            генерален адвокат: P. Mengozzi,
            секретар: A. Impellizzeri, администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 5 февруари 2014 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за N. Dogan, от C. Käss, Rechtsanwalt,
            – за германското правителство, от T. Henze и J. Möller, в качеството на представители,
            – за датското правителство, от M. Wolff, C. Thorning и V. Pasternak Jørgensen, в качеството на представители,
            – за нидерландското правителство, от J. Langer и M. Bulterman, в качеството на представители,
            – за австрийското правителство, от C. Pesendorfer, в качеството на представител,
            – за Европейската комисия, от M. Condou-Durande, M. Kellerbauer и W. Bogensberger, в качеството на представители,
            след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 април 2014 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и утвърден от името на Европейската икономическа общност с Регламент (ЕИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година относно сключването на Допълнителния протокол, както и на Финансовия протокол, подписани на 23 ноември 1970 година и приложени към Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, и относно мерките, които трябва да се вземат за тяхното влизане в сила (ОВ L 293, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 37, наричан по-нататък „Допълнителният протокол“). Споразумението е подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, и от държавите — членки на ЕИО и на Общността, от друга, и e сключено, одобрено и утвърдено от името на последната с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г. (ОВ 217, 1964 г., стр. 3685; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10, наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“). Преюдициалното запитване се отнася също до тълкуването на член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 година относно правото на събиране на семейството (ОВ L 251, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 164).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Dogan и Bundesrepublik Deutschland след отказа на тази държава да издаде на г‑жа Dogan виза на основание събиране на семейството.
            Правна уредба
            Правото на Съюза
            Споразумението за асоцииране
            3. От член 2, параграф 1 от Споразумението за асоцииране следва, че то има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни, като взема изцяло под внимание необходимостта от осигуряване на ускорено развитие на икономиката на Турция, повишаване на нивото на заетостта и подобряване на условията на живот на турския народ.
            4. Съгласно член 12 от Споразумението за асоцииране „[д]оговарящите се страни се споразумяват да се ръководят от членове [39 ЕО], [40 ЕО] и [41 ЕО], за да се осъществи поетапно свободното движение на работници между тях“, а съгласно член 13 от това споразумение страните „се споразумяват да се ръководят от членове [43 ЕО]—[46 ЕО] включително и член [48 ЕО], за да се премахнат ограниченията, които съществуват между тях относно свободата на установяване“.
            Допълнителният протокол
            5. Съгласно член 62 от Допълнителния протокол той и неговите приложения са неделима част от Споразумението за асоцииране.
            6. Член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол предвижда:
            „Договарящите страни ще се въздържат от въвеждане помежду си на нови ограничения, свързани със свободата на установяване и свободата на предоставяне на услуги“.
            Директива 2003/86
            7. Член 1 от Директива 2003/86 гласи:
            „Настоящата директива има за цел да определи условията за упражняване на правото на събиране на семейството от граждани на трети страни, пребиваващи законно на територията на държавите членки“.
            8. Член 4, параграф 1 от Директивата гласи:
            „1. Държавите членки разрешават влизането и пребиваването в съответствие с настоящата директива и при условие, че са спазени изискванията на глава IV, а също и на член 16, на следните членове на семейството:
            а) съпруг на кандидата за събиране на семейството;
             […]“.
            9. Съгласно член 6, параграф 1 от Директивата:
            „Държавите членки могат да отхвърлят заявление за влизане и пребиваване на членове на семейството на основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“.
            10. Член 7 от Директива 2003/86 гласи следното:
            „1. При подаване на заявление за събиране на семейство заинтересованата държава членка може да поиска от лицето, което е подало заявлението, да представи доказателство за това, че кандидатът разполага със:
            а) жилищни условия, считани за нормални за сравнимо семейство, живеещо в същия район и покриващи изискванията на общите здравни норми и нормите за безопасност, които са в сила във въпросната държава членка;
            б) медицинска застраховка за всички рискове, които обикновено се покриват за нейните собствени граждани във въпросната държава членка, за самия кандидат и членовете на неговото семейство;
            в) стабилни и регулярни финансови ресурси, които са достатъчни, за да издържа себе си и членовете на своето семейство, без да прибягва до системата за социално подпомагане на въпросната държава членка. Държавите членки оценяват тези финансови ресурси с оглед характера им и тяхната регулярност и могат да вземат под внимание нивото на минималните национални възнаграждения или пенсии, а също и броя на членовете на семейството.
            2. Държавите членки могат да изискат от гражданите на трети страни да се придържат към мерките за интегриране в съответствие с националното законодателство.
            Що се отнася до бежанците и/или членовете на семейство на бежанци по член 12, мерките за интегриране, предвидени в първата алинея, могат да се приложат само, след като въпросните лица получат разрешение за събиране на семейството“.
            11. Член 17 от Директивата гласи:
            „Държавите членки надлежно държат сметка за характера и солидността на семейните връзки на лицето и продължителността на пребиваването му в държавата членка, както и за съществуването на семейни, културни и[ли] социални връзки със страната му на произход, в случай на отхвърляне на заявление, оттегляне или отказ за подновяване на разрешение за пребиваване, а също и в случай на постановяване на мярка за принудително отвеждане на кандидата или на членовете на неговото семейство“.
            Германското право
            12. Както става ясно от акта за преюдициално запитване, издаването на исканата от г‑жа Dogan виза се урежда съгласно разпоредбите на Закона за пребиваването, заетостта и интегрирането на чужденци на територията на Федерална република Германия (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) в редакцията му след обнародването от 25 февруари 2008 г. (BGBl. 2008 I, стр. 162), изменен с член 2 от Закона от 21 януари 2013 г. (BGBl. 2013 I, стр. 86, наричан по-нататък „Законът за пребиваването на чужденци“).
            13. Съгласно член 2, параграф 8 от този закон:
            „Основни познания по немски език съответстват на ниво A 1 от Общата европейска референтна рамка за езиците (Препоръка на Комитета на министрите на Съвета на Европа № R (98) 6 от 17 март 1998 година относно Общата европейска референтна рамка за езиците)“.
            14. Член 27, параграф 1 от Закона за пребиваването на чужденци гласи:
            „Разрешението за срочно пребиваване се издава и срокът му се продължава с цел опазване на брака и семейството съгласно член 6 от Конституцията на Германия [Grundgesetz] с оглед на реализиране или съхраняване на съвместния живот на територията на Федералната република на чуждестранните членове на семейството (събиране на семейството).“
            15. Член 30 от Закона за пребиваването на чужденци, озаглавен „Събиране на съпрузите“, гласи следното:
            „1. Разрешение за срочно пребиваване се издава на съпруга на чужденец, когато:
            1) двамата съпрузи са навършили 18-годишна възраст,
            2) единият от съпрузите може да си служи с немски език, поне на елементарно ниво, и
            3) чужденецът
            а) притежава разрешение за постоянно пребиваване […]
            Разрешението за срочно пребиваване може да се издаде независимо от точки 1 и 2 от първото изречение, когато:
            1. чужденецът разполага с разрешение за пребиваване съгласно членове 19—21 [за определени доходоносни дейности] и бракът вече е бил сключен, когато чужденецът е преместил своя център на интереси на територията на Федерална република Германия […]
            Разрешението за срочно пребиваване може да се издаде независимо от точка 2 от първото изречение, когато:
            1) […]
            2) поради заболяване или физическо, умствено или психическо увреждане съпругът не може да докаже, че притежава елементарни познания по немски език;
            […]“.
            16. От акта за преюдициално запитване става ясно, че член 30, параграф 1, първо изречение, точка 2 от Закона за пребиваването на чужденци е въведен по силата на Закона за транспониране на директивите на Европейския съюз в областта на правото на пребиваване и убежище (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) от 19 август 2007 г. (BGBl. 2007 I, стр. 1970).
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            17. Жалбоподателката в главното производство е турска гражданка, родена в Турция през 1970 г. и пребиваваща в тази държава. Тя иска да ѝ бъде издадена виза на основание събиране със съпруга ѝ, който е роден през 1964 г., също е турски гражданин и живее в Германия от 1998 г.
            18. От 2002 г. г‑н Dogan има разрешение за срочно пребиваване, превърнало се впоследствие в разрешение за постоянно пребиваване. Той е управител на дружество с ограничена отговорност, на което е мажоритарен съдружник. Към момента продължава да упражнява тази дейност.
            19. На 18 януари 2011 г. г‑жа Dogan подава заявление до германското посолство в Анкара (Турция) за издаване на виза за нея и първоначално за две от децата ѝ на основание събиране на съпрузите и децата. За целта тя прилага по-специално удостоверение, издадено от Гьоте институт за положен от нея на 28 септември 2010 г. езиков тест за ниво A 1, според което удостоверение е издържала теста с оценка „среден“ (62 от 100 точки). Писмената ѝ работа е оценена с 14,11 от 25 възможни точки.
            20. Според посолството на Германия обаче жалбоподателката в главното производство е неграмотна. Тя издържала теста, като налучкала отговорите на въпросите с няколко възможни варианта за отговор и като наизустила и възпроизвела три стандартни изречения.
            21. Поради липса на доказателство за познания по немски език посолството на Германия отхвърля заявлението на г‑жа Dogan с решение от 23 март 2011 г. Жалбоподателката в главното производство не е оспорила това решение, но на 26 юли 2011 г. подава ново заявление за издаване на виза на основание събиране на семейството, този път само за нея, което заявление посолството отново отхвърля с решение от 31 октомври 2011 г.
            22. След искане за преразглеждане („Remonstration“) от 15 ноември 2011 г., подадено от г‑жа Dogan чрез адвокат, посолството на Германия в Анкара отменя първоначалното решение и го заменя с решение от 24 януари 2012 г. в отговор на „Remonstration“, с което също отхвърля заявлението с мотива, че жалбоподателката в главното производство не разполага с необходимите езикови познания, тъй като е неграмотна.
            23. Като смята, че разполага с необходимите езикови познания и като твърди освен това, че доказването на познания по немски език нарушава забраната reformatio in peius, изведена от Споразумението за асоцииране, г‑жа Dogan подава жалба до Verwaltungsgericht Berlin срещу решението от 24 януари 2012 г.
            24. При тези обстоятелства Verwaltungsgericht Berlin решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Противоречи ли член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол […] относно мерките, които трябва да се вземат за преходния период на асоциирането, създаден със Споразумението [за асоцииране], на въведена за първи път след влизане в сила на посочените по-горе разпоредби уредба на националното право, съгласно която първоначалното влизане на територията на [Федерална република Германия] на член на семейството на турски гражданин, който се ползва от режима по член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, се обуславя от това дали, преди да влезе на територията, членът на семейството е доказал, че може да се изразява на немски език на елементарно ниво?
            2) Допуска ли член 7, параграф 2, първа алинея от Директива 2003/86 […] посочената в първия въпрос национална правна уредба?“.
            По преюдициалните въпроси
            По първия въпрос
            25. С първия си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата „standstill“, която се съдържа в тази разпоредба, допуска мярка от националното право, въведена в съответната държава членка след влизането в сила на Допълнителния протокол, която налага на съпрузите на пребиваващите в тази държава членка турски граждани, които желаят да влязат на територията на посочената държава на основание събиране на семейството, условието да докажат преди това придобиването на елементарни езикови познания по официалния език на въпросната държава членка.
            26. В началото следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика клаузата „standstill“, която се съдържа в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, забранява общо въвеждането на всяка нова мярка, която има за цел или води да обвързване на упражняването на свободата на установяване или на свободата на предоставяне на услуги на националната територия от турски гражданин с по-ограничителни условия от тези, които са били приложими за него към датата на влизане в сила на Допълнителния протокол по отношение на съответната държава членка (решение Dereci и др., C‑256/11, EU:C:2011:734, т. 88 и цитираната съдебна практика).
            27. Прието е също, че тази разпоредба не допуска, от датата на влизането в сила за приемащата държава членка на правния акт, част от който е тази разпоредба, въвеждането на нови ограничения за упражняването на свободата на установяване или на свободата на предоставяне на услуги, включително такива, които са свързани с материалноправни и/или процесуалноправни правни условия за първо допускане на територията на съответната държава на турски граждани, желаещи да се възползват от посочените икономически свободи (решение Oguz, C‑186/10, EU:C:2011:509, т. 22 и цитираната съдебна практика).
            28. Накрая, според практиката на Съда, без значение дали посредством позоваване на свободата на установяване или на свободата на предоставяне на услуги, условията за влизане и за пребиваване на турските граждани на територията на държавите членки могат да бъдат засегнати от клаузата „standstill“ единствено ако тя се прилага във връзка с упражняването на икономическа дейност (решение Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, т. 55).
            29. В настоящия случай е установено, че разглежданата в главното производство национална разпоредба е въведена след 1 януари 1973 г. — датата на влизане в сила на Допълнителния протокол в съответната държава членка, и че тя води до втвърдяване на условията за допускане в областта на събирането на семейството, които са съществували преди това за съпрузите на пребиваващите в тази държава членка чужденци по начин, който прави събирането по-трудно.
            30. От друга страна, от акта за преюдициално запитване става ясно, че г‑жа Dogan желае да влезе на територията на съответната държава членка не за да се възползва от свободата на предоставяне на услуги или от свободата на установяване, а за да се присъедини към съпруга си, който пребивава в тази държава, за да може да води с него семеен живот.
            31. Накрая, отново от акта за преюдициално запитване става ясно, че г‑н Dogan е турски гражданин, който пребивава в съответната държава членка от 1998 г. и който в качеството си на управител на дружество с ограничена отговорност, на което е мажоритарен съдружник, разполага с доходи, произтичащи от дейност като самостоятелно заето лице (вж. в този смисъл решение Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, т. 26). При тези условия положението на г‑н Dogan попада в обхвата на принципа за свобода на установяване.
            32. Следователно в делото по главното производство съвместимостта или не на разглежданата национална разпоредба с клаузата „standstill“, която се съдържа в член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, трябва да се анализира с оглед на упражняването на свободата на установяване от г‑н Dogan.
            33. Ето защо следва да се разгледа дали във връзка със събирането на семейството въвеждането на нова правна уредба, която втвърдява условията за първото допускане на съпрузите на пребиваващите в дадена държава членка турски граждани, спрямо тези, приложими към датата на влизане в сила в съответната държава членка на Допълнителния протокол, може да представлява „ново ограничение“, свързано със свободата на установяване на турските граждани по смисъла на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол.
            34. В това отношение е важно да се посочи, че Съдът е приел, че събирането на семейството представлява необходимо средство за осигуряване на възможност за семеен живот на турските работници, които принадлежат към пазара на труда на държавите членки, и допринася както за подобряване на качеството на пребиваването им, така и за интеграцията им в тези държави (вж. решение Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, т. 42).
            35. На практика решението на турски гражданин да се установи в дадена държава членка, за да упражнява в нея устойчива икономическа дейност, може да бъде отрицателно повлияно, когато законодателството на тази държава членка прави по-трудно или невъзможно събирането на семейството, по такъв начин, че въпросният гражданин може евентуално да се окаже принуден да избира между дейността си в съответната държава членка и семейния си живот в Турция.
            36. Ето защо следва да се приеме, че правна уредба като разглежданата в главното производство, която прави събирането на семейството по-трудно, като втвърдява условията за първото допускане на територията на съответната държава членка на съпрузите на турските граждани, спрямо условията, приложими при влизането в сила на Допълнителния протокол, представлява „ново ограничение“ по смисъла на член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, свързано с упражняването на свободата на установяване от турските граждани.
            37. Накрая, следва да се посочи, че ограничение, което има за цел или последици да обвърже упражняването от турски гражданин на свободата на установяване на националната територия с по-ограничителни условия от приложимите към датата на влизане в сила на Допълнителния протокол, е забранено, освен ако е обосновано от императивно съображение от общ интерес, подходящо е да гарантира осъществяването на преследваната законова цел и не надхвърля необходимото за нейното достигане (вж. по аналогия решение Demir, C‑225/12, EU:C:2013:725, т. 40).
            38. В това отношение, дори да се приеме, че изложените от германското правителство мотиви, а именно предпазването от принудителни бракове и насърчаването на интеграцията, могат да представляват императивни съображения от общ интерес, вярно е също, че национална разпоредба като разглежданата в главното производство надхвърля необходимото за достигането на преследваната цел до степен, че недоказването на придобиването на достатъчни езикови познания автоматично води до отхвърляне на заявлението за събиране на семейството, без да се вземат предвид конкретни особени обстоятелства.
            39. Предвид изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата „standstill“, която се съдържа в тази разпоредба, не допуска мярка от националното право, въведена в съответната държава членка след влизането в сила на Допълнителния протокол, която налага на съпрузите на пребиваващите в тази държава членка турски граждани, желаещи да влязат на територията на посочената държава на основание събиране на семейството, условието да докажат преди това придобиването на елементарни езикови познания по официалния език на въпросната държава членка.
            По втория въпрос
            40. Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
            По съдебните разноски
            41. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
            Член 41, параграф 1 от Допълнителния протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и утвърден от името на Европейската икономическа общност с Регламент (ЕИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година относно сключването на Допълнителния протокол, както и на Финансовия протокол, подписани на 23 ноември 1970 година и приложени към Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, и относно мерките, които трябва да се вземат за тяхното влизане в сила, трябва да се тълкува в смисъл, че клаузата „standstill“, която се съдържа в тази разпоредба, не допуска мярка от националното право, въведена в съответната държава членка след влизането в сила на Допълнителния протокол, която налага на съпрузите на пребиваващите в тази държава членка турски граждани, желаещи да влязат на територията на посочената държава на основание събиране на семейството, условието да докажат преди това придобиването на елементарни езикови познания по официалния език на въпросната държава членка.


Решение на Съда (четвърти състав) от 6 декември 2001 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Нетранспониране. # Дело C-148/00.


Решение на Съда (втори състав) от 14 юли 1988 г. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG срещу Комисия на Европейските общности. # ЕОВС. # Дело 103/85.


title: Решение на Съда (голям състав) от 18 март 2014 г.#C. D. срещу S. T.#Преюдициално запитване, отправено от Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne.#Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 92/85/ЕИО — Мерки за насърчаване на подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки — Член 8 — Жена, ползваща се от заместващо майчинство, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство — Отказ да ѝ бъде предоставен отпуск по майчинство — Директива 2006/54/ЕО — Равно третиране на работници от мъжки и женски пол — Член 14 — По-неблагоприятно третиране на жена, ползваща се от заместващо майчинство, що се отнася до предоставянето на отпуск по майчинство.#Дело C‑167/12.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C‑167/12
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Обединено кралство) с акт от 29 март 2012 г., постъпил в Съда на 3 април 2012 г., в рамките на производство по дело
            C. D.
            срещу
            S. T.,
            СЪДЪТ (голям състав),
            състоящ се от: V. Skouris, председател, K. Lenaerts, заместник-председател, A. Tizzano, L. Bay Larsen и M. Safjan (докладчик), председатели на състави, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal и E. Jarašiūnas, съдии,
            генерален адвокат: J. Kokott,
            секретар: L. Hewlett, главен администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 март 2013 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за г‑жа D., от K. Ewing, solicitor, K. Monaghan, QC, и J. Russell, barrister,
            – за S. T., от C. Jeans, QC и A. Edge, barrister,
            – за правителството на Обединеното кралство, от A. Robinson, в качеството на представител, подпомаган от E. Dixon, barrister,
            – за Ирландия, от E. Creedon, в качеството на представител, подпомагана от G. Durcan, SC, и C. Smith, BL,
            – за гръцкото правителство, от E.‑M. Mamouna и D. Tsagkaraki, в качеството на представители,
            – за испанското правителство, от A. Rubio González, в качеството на представител,
            – за португалското правителство, от L. Inez Fernandes и E. Pedrosa, в качеството на представители,
            – за Европейската комисия, от J. Enegren и C. Gheorghiu, в качеството на представители,
            след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 26 септември 2013 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 1, член 2, буква в), член 8, параграф 1 и член 11, параграф 2, буква б) от Директива 92/85/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Десета специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) (OB L 348, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 3, стр. 3), както и на член 2, параграф 1, букви a) и б) и параграф 2, буква в), и член 14 от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (ОВ L 204, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа D., жена, ползваща се от заместващо майчинство, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство, и нейния работодател S.T., фондация към National Health Service (Национална здравна служба), по повод на отказа му да ѝ предостави платен отпуск след раждането на това дете.
            Правна уредба
            Правото на Съюза
            Директива 92/85
            3. Първо, осмо, девето, четиринадесето и седемнадесето съображение от Директива 92/85 гласят следното:
            „като има предвид, че член [118 A ЕО] гарантира, че Съветът трябва да приеме чрез директиви минимални изисквания за насърчаване подобренията специално в работната среда по отношение на здравето и безопасността на работниците;
            […]
            като има предвид, че бременните работнички, работничките родилки или кърмачки трябва да се считат за особено рискова група в много отношения и че трябва да се предприемат мерки по отношение на тяхната безопасност и здраве;
            като има предвид, че закрилата на здравето и безопасността на бременните работнички, на работничките родилки или кърмачки не следва да се отразява неблагоприятно на положението на жените на пазара на труда, нито да бъде в ущърб на директивите, отнасящи се до равното третиране на мъжете и жените;
            […]
            като има предвид, че поради уязвимостта на бременните работнички, на работничките родилки или кърмачки е наложително да им се предостави право на отпуск по майчинство най-малко от 14 последователни седмици преди и/или след раждането, като задължителният срок на отпуска по майчинство да е най-малко 2 седмици преди и/или след раждането;
            […]
            като има предвид, наред с това, че разпоредбите, уреждащи отпуска по майчинство, [няма да изпълнят предназначението си], освен ако не се придружават със запазване на правата, произтичащи от трудовия договор, и/или право на съответно обезщетение“.
            4. Член 1, параграф 1 от посочената директива предвижда:
            „Целта на настоящата директива, която е десетата специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО, е да се приложат мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременните работнички, на работничките-родилки или кърмачки“.
            5. В член 2 от посочената директива се съдържат следните определения:
            „За целите на настоящата директива:
            a) „бременна работничка“ е тази бременна работничка, която уведомява работодателя си за своето състояние, в съответствие с националното законодателство и/или установената в страната практика;
            б) „работничка родилка“ е тази работничка, която по смисъла на националното законодателство и/или установената в страната практика наскоро е родила и уведомява работодателя си за своето състояние, в съответствие с това законодателство и/или практика;
            в) „работничка кърмачка“ е тази работничка, която по смисъла на националното законодателство и/или установената в страната практика е кърмачка и уведомява работодателя си за своето състояние, в съответствие с това законодателство и/или практика“.
            6. Член 8 от същата директива, озаглавен „Отпуск по майчинство“, предвижда:
            „1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да се гарантира, че работничките по смисъла на член 2 имат право на непрекъснат отпуск по майчинство, чиято продължителност да бъде най-малко 14 седмици преди и/или след раждането в съответствие с националното законодателство и/или установената практика.
            2. Отпускът по майчинство, определен в параграф 1, трябва да съдържа задължително отпуск по майчинство с най-малка продължителност две седмици преди и/или след раждането в съответствие с националното законодателство и/или установената практика“.
            7. Член 10 от Директива 92/85, озаглавен „Забрана за уволнение“, гласи:
            „С цел да се гарантира на работничките по смисъла на член 2 упражняването на тяхното право за защита на здравето и безопасността им, което се признава от разпоредбите на този член:
            1) Държавите членки предприемат необходимите мерки да се забрани уволняването на работничките по смисъла на член 2, за периода от началото на бременността до края на отпуска по майчинство, посочен в член 8, параграф 1, освен в изключителни случаи, които не са свързани с тяхното положение и са разрешени от националното законодателство и/или установената в страната практика и, където е приложимо, след като компетентните органи са дали своето съгласие;
            […]“.
            8. Съгласно член 11 от тази директива, озаглавен „Трудови права“:
            „С цел да се гарантира на работничките по смисъла на член 2 упражняването на техните права за защита на безопасността и здравето им, признато в този член, следва да се предвиди, че:
            […]
            2) в случая, посочен в член 8, трябва да се осигури следното:
            […]
            б) запазване на трудовото възнаграждение и/или право на съответно обезщетение на работничките, по смисъла на член 2;
            […]“.
            Директива 2006/54
            9. Член 1 от Директива 2006/54 гласи:
            „Целта на настоящата директива е да се осигури прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на жените и мъжете в областта на заетостта и професиите.
            За тази цел тя съдържа разпоредби за прилагане на принципа на равното третиране по отношение на:
            […]
            б) условията на труда, включително заплащането;
            […]“.
            10. Член 2 от тази директива гласи:
            „1. За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
            a) „пряка дискриминация“: когато едно лице се третира по-неблагоприятно въз основа на пола, отколкото друго лице е, било е или би било третирано в сравнима ситуация;
            б) „непряка дискриминация“: когато привидно неутрална разпоредба, критерий или практика би поставила лица от един пол в по-неблагоприятно полож ение от лица от друг пол, освен ако тази разпоредба, критерий или практика е обективно обоснована от легитимна цел и средствата за постигането на тази цел са подходящи и необходими;
            […]
            2. За целите на настоящата директива дискриминацията включва:
            […]
            в) всяко по-неблагоприятно третиране на жена, свързано с бременност или отпуск по майчинство по смисъла на Директива 92/85/ЕИО“.
            11. Член 14, параграф 1, буква в) има следното съдържание:
            „Не се допуска никаква дискриминация, пряка или непряка, основаваща се на пола, в публичния или частния сектор, включително публичните органи по отношение на:
            […]
            в) условията на труд и заетостта, включително условията за уволнение, както и заплащането, посочено в член [157 ДФЕС]“.
            Правната уредба на Обединеното кралство
            12. В член 54 от Закона от 2008 г. за човешко оплождане и ембриология (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) е предвидено, че по молба на две лица има възможност съдът да издаде разпореждане за предоставяне на родителските права върху дете („parental order“), за да може от правна гледна точка то да се счита за дете на молителите, ако:
            – детето е износено от жена, различна от молителите, вследствие на поставяне в тялото ѝ на ембрион или сперма и яйцеклетки или вследствие на изкуствено оплождане,
            – за създаването на ембриона са използвани полови клетки от поне от единия от двамата молители и
            – са изпълнени някои други условия, сред които е молителите да са женени един за друг или да живеят съвместно в аналогична връзка.
            13. Член 47C от Закона за трудовите права от 1996 г. (Employment Rights Act 1996) гласи, че работничка или служителка има право да не търпи вреди от действие или от умишлено бездействие от страна на своя работодател в резултат от някое предвидено основание. Предвидено е основанието, определено в нормативни актове на Secretary of State, отнасящи се по-специално до бременността, раждането или майчинството, редовния, задължителния или допълнителния отпуск по майчинство, както и редовния или допълнителен отпуск при осиновяване.
            14. В съответствие с Закона от 1999 г. за отпуските по майчинство и за отглеждане на дете и т.н. (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999), когато са изпълнени определени условия, работничките и служителките могат да се ползват от редовен и допълнителен отпуск по майчинство, както и от закрила на техния трудов договор по време на отпуска по майчинство. Този закон предоставя на работничките и служителките правото на връщане на работа след отпуска си по майчинство, както и на закрила срещу незаконно уволнение.
            15. Съгласно член 19 от посочения закон работничка или служителка има право съгласно член 47C от Закона за трудовите права от 1996 г. да не търпи вреди от действие или умишлено бездействие от страна на работодателя в резултат по-специално от обстоятелството, че се е ползвала, поискала е да се ползва или се е позовала на правото на редовен или допълнителен отпуск по майчинство.
            16. Закон от 2010 г. за равенството (Equality Act 2010) гласи по-специално, че жена е обект на дискриминация, ако е третирана по-неблагоприятно от други лица въз основа на пол, бременност или отпуск по майчинство.
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            17. Видно от акта за преюдициално запитване от 7 юли 2001 г. г‑жа D. е наета от работодателя си S. T. в болница, управлявана от него.
            18. За да има дете, г‑жа D. сключва споразумение за заместващо майчинство съгласно Закона от 2008 г. за човешко оплождане и ембриология. Спермата е предоставена от партньора на г‑жа D., но яйцеклетката не е предоставена от г‑жа D. В нито един момент г‑жа D. не е била бременна.
            19. S. T. установява режими, приложими към отпуска по майчинство и отпуска при осиновяване, както и към заплащането на тези отпуски, които съответстват на предвидения от законовите разпоредби платен отпуск. Тези режими не предвиждат отпуск, нито обезщетение на жените, които желаят да имат дете при условията на заместващо майчинство, в случаите на такова майчинство. Освен това S. T. установява режим на специални отпуски, който не се отнася за случаите на заместващо майчинство. В отговор на запитване на синдикална организация относно правният режим, приложим спрямо жените, ползващи се от заместващо майчинство, на 15 октомври 2009 г. директорът на дирекция „Човешки ресурси“ на S. T. уточнява, че „евентуално възникналите нужди се определят според конкретния случай чрез препращане към разпоредбите относно отпуска по майчинство или отпуска при осиновяване“.
            20. Г‑жа D. подава до своя работодател молба за платен отпуск на основание на установения от него режим в случаи на осиновяване. В писмо от 14 март 2011 г. S. T. указва на г‑жа D., че сключеното от нея споразумение за заместващо майчинство не отговаря на условията на този режим, тъй като г‑жа D. не е могла да предостави издадено от агенция по осиновяванията удостоверение за съвместимост („matching certificate“), което свидетелства за съответствието между бъдещия осиновител и осиновеното дете.
            21. На същия ден, след като получава това писмо, г‑жа D. отправя до S. T. официално искане за отпуск при заместващо майчинство, който според нея е равнозначен на отпуск при осиновяване, с изключение на обстоятелството, че не може да представи удостоверение за съвместимост, тъй като не е участвала в производство по осиновяване. На 11 април 2011 г. S. T. отговаря, че ако. била осиновила дете, г‑жа D щяла да може да се ползва от платен отпуск, но тъй като случаят не бил такъв, не било налице „законоустановено право на платен отпуск при заместващо майчинство“.
            22. На 7 юни 2011 г. г‑жа D. сезира Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, като изтъква правни основания, изведени от дискриминация, основаваща се на пола и/или бременност и раждане от гледна точка на Закона от 2010 г. за равенството. Тя изтъква също така, че са налице нарушения на Закона за трудовите права от 1996 г. и Закона от 1999 г. за отпуските по майчинство и за отглеждане на дете и т.н. Освен това тя твърди, че са ѝ причинени вреди поради бременност и майчинство, както и поради обстоятелството, че е поискала да се ползва от редовен или допълнителен отпуск по майчинство. Освен това г‑жа D. изтъква нарушение на членове 8 и 14 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, съставена в Рим на 4 ноември 1950 г.
            23. На 10 юни 2011 г., вследствие на нова молба на г‑жа D., S. T. посочва, че разполага с „определена оперативна самостоятелност“ да разгледа молбата за платен отпуск и на това основание е решил да позволи на г‑жа D. да се ползва от условията на режима, приложим за отпуска при осиновяване, който изисква по-специално представянето на определени документи. Вследствие на това в приложение на посочения режим на г‑жа D. е предоставен платен отпуск при условията, определени в писмо от 29 юни 2011 г.
            24. На 8 юли 2011 г. S. T. посочва пред Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, че г‑жа D. няма право да се ползва от обезщетението за майчинство, тъй като право на такова обезщетение има биологичната майка на детето.
            25. Детето се ражда на 26 август 2011 г. Г‑жа D. иска да присъства на раждането, но детето се ражда непредвидено. Около един час след раждането г‑жа D. започва да се грижи за бебето като майка и да го кърми. В продължение на три месеца след това тя продължава да го кърми.
            26. Г‑жа D. и и партньорът ѝ сезират компетентния съд с цел да бъде издадено съдебно разпореждане за предоставяне на родителска отговорност на основание член 54 от Закона от 2008 г. за човешко оплождане и ембриология. С разпореждане от 19 декември 2011 г. тази юрисдикция им предоставя пълните родителски права върху детето за неограничен период от време. Следователно от правна гледна точка г‑жа D. и нейният партньор се считат за родители на това дете.
            27. При тези обстоятелства Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „По всеки от следните въпроси:
            – Изразът „жена, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство“, би се отнасял до обстоятелства, при които жената, която желае да има дете при условията на заместващо майчинство, е работничка или служителка и самата тя в нито един момент не е била бременна, нито е родила въпросното дете.
            – Изразът „заместваща майка“ би се отнасял до обстоятелства, при които жена е била бременна и е родила от името на жената, която желае да има дете при условията на заместващо майчинство.
            1) Предоставят ли член 1, параграф 1 и/или член 2, буква в), и/или член 8, параграф 1, и/или член 11, параграф 2, буква б) от Директива 92/85[…] право на ползване на отпуск по майчинство на жена, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство?
            2) Предоставя ли Директива 92/85[…] право на ползване на отпуск по майчинство на жена, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство, в случаите, когато тя:
            a) може да кърми след раждането и/или
            б) е кърмила след раждането?
            3) Представлява ли нарушение на член 14 във връзка с член 2, параграф 1, буква a) и/или б), и/или член 2, параграф 2, буква в) от Директива 2006/54[…] отказът на работодател да предостави отпуск по майчинство на жена, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство?
            4) Поради приравняването на работничката или служителката на заместващата майка на детето може ли да представлява нарушение на член 14, във връзка с член 2, параграф 1, буква a) и/или б) и/или член 2, параграф 2, буква в) от Директива 2006/54[…] отказът да се предостави отпуск по майчинство на жена, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство?
            5) Поради приравняването на жената, която желае да има дете при условията на заместващо майчинство, на заместващата майка на детето, може ли да представлява нарушение на член 14, във връзка с член 2, параграф 1, буква a) и/или б) и/или член 2, параграф 2, буква в) от Директива 2006/54[…] по-неблагоприятното третиране на жената, която има дете при условията на споразумение за заместващо майчинство?
            6) При утвърдителен отговор на четвъртия въпрос, достатъчен ли е статусът на жена, като такава, която желае да има дете при условията на заместващо майчинство, за да има тя право на отпуск по майчинство въз основа на приравняването ѝ на заместващата майка на детето?
            7) При утвърдителен отговор на първия, втория, третия и четвъртия въпрос:
            a) Доколкото е относима към случая, има ли Директива 92/85[…] непосредствено действие и
            б) Доколкото е относима към случая, има ли Директива 2006/54[…] непосредствено действие?“.
            По преюдициалните въпроси
            По първия и втория въпрос
            28. С първия и втория си въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали Директива 92/85 трябва да се тълкува в смисъл, че жена, ползваща се от заместващо майчинство, има право на предвидения в член 8 от тази директива отпуск по майчинство, и по-специално когато тази жена може да кърми след раждането или когато е кърмила роденото при такива условия дете.
            29. Следва най-напред да се напомни, че целта на Директива 92/85, приета на основание член 118 A ЕО, на който съответства член 153 ДФЕС, е насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Paquay, C‑460/06, Сборник, стр. I‑8511, точка 27 и Решение от 11 ноември 2010 г. по дело Danosa, C‑232/09, Сборник, стр. I‑11405, точка 58).
            30. В това отношение съображение 8 от посочената директива гласи, че бременните работнички, работничките родилки или кърмачки трябва да се считат за особено рискова група в много отношения и че трябва да се предприемат мерки по отношение на тяхната безопасност и здраве.
            31. При тези условия в член 8, параграф 1 от Директива 92/85 е предвидено, че държавите членки са длъжни да предприемат необходимите мерки, за да се гарантира, че работничките имат право на непрекъснат отпуск по майчинство, чиято продължителност да бъде най-малко 14 седмици преди и/или след раждането в съответствие с националното законодателство и/или установената практика.
            32. Според практиката на Съда правото на отпуск по майчинство, признато на бременните работнички, трябва да бъде разглеждано като средство за защита на социално право с особено значение. По този начин законодателят на Съюза е счел, че съществените промени в условията на живот на съответните жени в периода от най-малко четиринадесет седмици, който предхожда и следва раждането, са основателна причина да се прекъсне упражняването на професионалната им дейност, като основателността на тази причина не може да бъде поставяна под въпрос по какъвто и да било начин от органите на публична власт или от работодателите (Решение от 20 септември 2007 г. по дело Kiiski, C‑116/06, Recueil, стр. I‑7643, точка 49 и Решение от 19 септември 2013 г. по дело Betriu Montull, C‑5/12, точка 48).
            33. Всъщност, както законодателят на Съюза признава в съображение 14 от Директива 92/85, работничката, която е бременна, родила е или кърми, се намира в особено уязвимо положение, което изисква да ѝ се предостави отпуск по майчинство, но което специално по време на този отпуск не може да се приравнява на положението на мъж, нито пък на жена в отпуск по болест (вж. Решение от 27 октомври 1998 г. по дело Boyle и др., C‑411/96, Recueil, стр. I‑6401, точка 40 и Решение по дело Betriu Montull, посочено по-горе, точка 49).
            34. Този отпуск по майчинство на работничката цели да осигури, от една страна, закрила на биологичното състояние на жената по време на бременността ѝ и след това и от друга страна, закрила на особените отношения между жената и детето ѝ в периода, който следва бременността и раждането, като предотвратява опасността тези отношения да бъдат разстроени поради допълнителното натоварване, резултат от едновременното упражняване на професионална дейност (вж. по-специално Решение от 12 юли 1984 г. по дело Hofmann, 184/83, Recueil, стр. 3047, точка 25, Решение по дело Kiiski, посочено по-горе, точка 46 и Решение по дело Betriu Montull, посочено по-горе, точка 50).
            35. Поради това от целта на Директива 92/85, от текста на член 8 от нея, който се позовава изрично на раждането, и от практиката на Съда, посочена в точки 32—34 от настоящото решение, се установява, че отпускът по майчинство, предвиден в член 8 от Директивата, има за цел закрилата на здравето на майката на детето в особено уязвимото положение, което произтича от нейната бременност.
            36. В това отношение следва да се добави, че макар Съдът да е приел, че отпускът по майчинство цели да гарантира закрилата и на особените отношения между жената и детето, все пак тази цел се отнася само за периода, който следва „бременността и раждането“, както се установява от самия текст на решенията, посочени в точка 34 от настоящото решение.
            37. От гореизложеното следва, че предоставянето на основание член 8 от Директива 92/85 на отпуск по майчинство предполага работничката, която се ползва от него, да е била бременна и да е родила детето.
            38. Подобна констатация се подкрепя от отговора на Съда в Решение от 26 февруари 2008 г. по дело Mayr (C‑506/06, Сборник, стр. I‑1017), що се отнася до предвидената в член 10, точка 1 от Директива 92/85 забрана за уволнение на бременните работнички. Всъщност в точка 37 от това решение Съдът посочва, че както от текста на член 10 от Директива 92/85, така и от основната цел, преследвана от тази директива, която е напомнена в точка 29 от настоящото решение, произтича, че за да се ползва от закрилата срещу уволнение, предоставена от този член, въпросната бременност трябва да е започнала.
            39. В конкретния случай от акта за преюдициално запитване се установява, че в нито един момент самата г‑жа D. не е била бременна с детето.
            40. При тези условия работничка, в качеството си на жена, ползваща се от заместващо майчинство, не попада в приложното поле на член 8 от Директива 92/85, включително когато след раждането може да кърми роденото при тези условия дете или когато го е кърмила. Следователно държавите членки не са длъжни да предоставят на подобна работничка право на отпуск по майчинство по силата на този член.
            41. Следва обаче да се добави, че както следва по-специално от първо съображение на Директива 92/85, тя има за цел да установи някои минимални изисквания по отношение на закрилата по време на работа на бременните работнички, родилки или кърмачки.
            42. Следователно тази директива по никакъв начин не изключва възможността държавите членки да приложат или въведат по-благоприятни законови, подзаконови или административни разпоредби относно закрилата на безопасността и здравето на жените, ползващи се от заместващо майчинство, като им позволят да се ползват от отпуск по майчинство поради раждането на детето.
            43. С оглед на гореизложените съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че Директива 92/85 трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки не са длъжни да предоставят отпуск по майчинство на основание член 8 от тази директива на работничка, в качеството ѝ на жена, ползваща се от заместващо майчинство, включително когато тя може да кърми детето след раждането или когато го е кърмила.
            По третия, четвъртия и петия въпрос
            44. С третия, четвъртия и петия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 14 от Директива 2006/54, във връзка с член 2, параграф 1, букви a) и б) и параграф 2, буква в) от тази директива, трябва да се тълкува в смисъл, че отказът на работодател да предостави отпуск по майчинство на жена, ползваща се от заместващо майчинство, съставлява дискриминация, основаваща се на пола.
            45. Член 14, параграф 1 от Директива 2006/54 предвижда, че не се допуска никаква дискриминация, пряка или непряка, основаваща се на пола, в публичния или частния сектор, включително публичните органи по отношение на условията на труд и заетостта, включително условията за уволнение, както и заплащането.
            46. Що се отнася до дискриминацията, посочена в член 2, параграф 1, букви a) и б) от тази директива, отказът да се предостави отпуск по майчинство в хипотезата, посочена от запитващата юрисдикция, би съставлявал дискриминация, пряко основана на пола по смисъла на буква a) от тази разпоредба, ако основната причина за този отказ се прилага само за работниците от един от двата пола (вж. в този смисъл Решение от 8 ноември 1990 г. по дело Dekker, C‑177/88, Recueil, стр. I‑3941, точка 10, Решение от 5 май 1994 г. по дело Habermann-Beltermann, C‑421/92, Recueil, стр. I‑1657, точка 14 и Решение по дело Mayr, посочено по-горе, точка 50).
            47. Все пак, съгласно националната правна уредба, приложима в хипотеза като разглежданата в делото по главното производство, мъж, ползващ се от заместващо майчинство, е третиран по един и същи начин както жена, ползваща се от заместващо майчинство в сравнима ситуация, т.е. той също няма право да се ползва от платен отпуск, еквивалентен на отпуска по майчинство. От това следва, че отказът на искането на г‑жа D. не се основава на причина, която се прилага изключително за работниците от един от двата пола.
            48. Освен това от постоянната практика на Съда следва, че е налице непряка дискриминация, основана на пола, когато прилагането на национална мярка, макар и формулирана неутрално, всъщност поставя в неблагоприятно положение много по-голям брой работници от единия пол, отколкото работници от другия пол (вж. в този смисъл Решение от 2 октомври 1997 г. по дело Gerster, C‑1/95, Recueil, стр. I‑5253, точка 30, Решение от 20 октомври 2011 г. по дело Brachner, C‑123/10, Сборник, стр. I‑10003, точка 56, както и Решение от 20 юни 2013 г. по дело Riežniece, C‑7/12, точка 39).
            49. Все пак, що се отнася до непряката дискриминация, посочена в член 2, параграф 1, буква б) от Директива 2006/54, следва да се приеме, че нито едно обстоятелство по преписката не позволява да се установи, че разглежданият отказ за предоставяне на отпуск би поставил в по-неблагоприятно положение по-специално работниците от женски пол в сравнение с работниците от мъжки пол.
            50. Следователно отказът да се предостави отпуск по майчинство на жена, ползваща се от заместващо майчинство, каквато е г‑жа D., не съставлява пряка или непряка дискриминация, основаваща се на пола по смисъла на член 2, параграф 1, букви a) и б) от Директива 2006/54.
            51. По-нататък, съгласно член 2, параграф 2, буква в) от тази директива по-неблагоприятно третиране на жена, свързано с бременност или отпуск по майчинство по смисъла на Директива 92/85, представлява дискриминация по смисъла на Директива 2006/54.
            52. Все пак, от една страна, жена, ползваща се от заместващо майчинство, по дефиниция не може да бъде предмет на по-неблагоприятно третиране, свързано с нейната бременност, тъй като тя не е била бременна с детето.
            53. От друга страна, от отговора на първите два въпроса следва, че Директива 92/85 не задължава държавите членки да предоставят отпуск по майчинство на работничка в качеството ѝ на жена, ползваща се от заместващо майчинство. Поради това посочената жена, ползваща се от заместващо майчинство, не е обект на по-неблагоприятно третиране, свързано с предоставянето на отпуск по майчинство по смисъла на Директива 92/85.
            54. Следователно подобна жена, ползваща се от заместващо майчинство, не може да се счита за обект на дискриминация, основаваща се на пола по смисъла на член 2, параграф 2, буква в) от Директива 2006/54.
            55. С оглед на гореизложените съображения на третия, четвъртия и петия въпрос следва да се отговори, че член 14 от Директива 2006/54, във връзка с член 2, параграф 1, букви a) и б) и параграф 2, буква в) от тази директива, трябва да се тълкува в смисъл, че отказът на работодател да предостави отпуск по майчинство на жена, ползваща се от заместващо майчинство, не съставлява дискриминация, основаваща се на пола.
            По шестия и седмия въпрос
            56. Като се имат предвид отговорите на първи, втори, трети, четвърти и пети въпрос, не следва да се отговаря на шести и седми въпрос.
            По съдебните разноски
            57. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
            1) Директива 92/85/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Десета специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки не са длъжни да предоставят отпуск по майчинство на основание член 8 от тази директива на работничка, в качеството ѝ на жена, ползваща се от заместващо майчинство, включително когато тя може да кърми детето след раждането или когато го е кърмила.
            2) Член 14 от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите, във връзка с член 2, параграф 1, букви a) и б) и параграф 2, буква в) от тази директива, трябва да се тълкува в смисъл, че отказът на работодател да предостави отпуск по майчинство на жена, ползваща се от заместващо майчинство, не съставлява дискриминация, основаваща се на пола.


Решение на Общия съд (девети състав) от 5 март 2014 г. # HP Health Clubs Iberia, SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-416/12.


title: Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 10 септември 2008 г. # Италианска република срещу Комисия на Европейските общности. # ФЕОГА - Секция "Гарантиране" - Разходи, изключени от финансиране от Общността - Премии за животни и развитие на селските райони - Недостатъци на националната система за управление и контрол. # Дело T-381/04.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 10 септември 2008 г. — Италия/Комисия
      (Дело T-381/04)
      „ФЕОГА — Секция „Гарантиране“ — Разходи, изключени от финансиране от Общността — Премии за животни и развитие на селските райони — Недостатъци на националната система за управление и контрол“
      1.                     Актове на институциите — Мотиви — Задължение — Обхват — Решение за приключване на сметките за финансираните от ФЕОГА разходи
            (член 253 ЕО) (вж. точка 60)
      2.                     Производство — Жалба в първоинстанционно производство — Изисквания за форма — Кратко изложение на изтъкнатите правни основания
            (член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд) (вж. точки 67, 68, 73 и 74)
      3.                     Земеделие — Обща селскостопанска политика — Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи — Регламент
            № 2988/95 (членове 1, 2 и 7 от Регламент № 2988/95 на Съвета) (вж. точки 80—84)
      4.                     Земеделие — ФЕОГА — Приключване на сметки — Отказ за поемане на разходите, произтичащи от нередовности по прилагането на общностната
            уредба — Оспорване от засегната държава членка — Тежест на доказване — Разпределяне между Комисията и държавата членка (вж.
            точки 95, 96, 127, 136, 137 и 142)
      Предмет

               Искане за частична отмяна на Решение 2004/561/ЕО на Комисията от 16 юли 2004 година относно изключване от финансиране от страна
                  на Общността на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейски фонд за ориентиране и гарантиране на
                  земеделието (ФЕОГА), секция „Гарантиране“ (OВ L 250, стр. 21), доколкото изключва някои разходи, направени от Италианската
                  република в секторите, свързани с премиите за животни и развитието на селските райони.

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (пети състав) от 13 септември 2001 г. # Кралство Испания срещу Комисия на Европейските общности. # ФЕОГА - Клиринг на годишни счетоводни сметки. # Дело C-374/99.


Решение на Съда (първи състав) от 30 май 2002 г. # Комисия на Европейските общности срещу Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 96/48/ЕО. # Дело C-441/00.


title: Решение на Съда (пети състав) от 4 декември 2008 г. # Комисия на Европейските общности срещу Чешка република. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Директиви 86/378/ЕИО и 96/97/ЕО - Равно третиране на мъжете и жените - Непълно транспониране. # Дело C-41/08.

text:
      Решение на Съда (пети състав) от 4 декември 2008 г. — Комисия/Чешка република
      (Дело C‑41/08)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директиви 86/378/ЕИО и 96/97/ЕО — Равно третиране на мъжете и жените — Непълно транспониране“
      Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Преценка на основателността от Съда — Положение, което следва да бъде взето предвид — Положение към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище (член 226 ЕО) (вж. точка 9)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Не е транспонирана Директива 86/378/ЕИО на Съвета от 24 юли 1986 година относно
                  прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените в професионалните социалноосигурителни схеми (ОВ L 225, стр. 40;
                  Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 53), както и Директива 96/97/ЕО на Съвета от 20 декември
                  1996 година за изменение на Директива 86/378/ЕИО относно прилагането на принципа на равно третиране на мъжете и жените в професионалните
                  социалноосигурителни схеми (ОВ L 46, стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 3).

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е приела в предвидения срок всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване
                     с Директива 86/378/ЕИО на Съвета от 24 юли 1986 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените
                     в професионалните социалноосигурителни схеми и Директива 96/97/ЕО на Съвета от 20 декември 1996 година за изменение на Директива
                     86/378, Чешката република не е изпълнила задълженията си по тези директиви и по член 54 от Акта относно условията на присъединяването
                     на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република
                     Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз.

                  2)

                  	Осъжда Чешката република да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (шести състав) от 16 януари 2001 г. # Комисия на Европейските общности срещу Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Арбитражна клауза. # Дело C-41/98.


title: Дело T-662/20: Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Muratbey Gida/EUIPO — Ем Джей Дериз (Сирене във формата на тройна спирала) (Промишлен дизайн на Общността — Производство за обявяване на недействителност — Регистриран промишлен дизайн на Общността, представляващ сирене във формата на тройна спирала — Предходен международен промишлен дизайн — Основание за недействителност — Оригиналност — Оповестяване на предходния промишлен дизайн — Член 7 от Регламент (ЕО) № 6/2002 — Различно общо впечатление — Член 6 от Регламент № 6/2002)

text:
               31.1.2022

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 51/29

      Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Muratbey Gida/EUIPO — Ем Джей Дериз (Сирене във формата на тройна спирала)
      (Дело T-662/20) (1)

      (Промишлен дизайн на Общността - Производство за обявяване на недействителност - Регистриран промишлен дизайн на Общността, представляващ сирене във формата на тройна спирала - Предходен международен промишлен дизайн - Основание за недействителност - Оригиналност - Оповестяване на предходния промишлен дизайн - Член 7 от Регламент (ЕО) № 6/2002 - Различно общо впечатление - Член 6 от Регламент № 6/2002)
      (2022/C 51/40)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Muratbey Gida Sanayí Ve Tícaret AŞ (Истанбул, Турция) (представител: M. Schork, адвокат)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (представител: M. Capostagno)

         Друга страна в производството пред апелативния състав на EUIPO, встъпила в производството пред Общия съд:„Ем Джей Дериз“ ЕООД (София, България) (представители: Д. Димитрова и И. Пакиданска, адвокати)

         Предмет

      Жалба срещу решението на трети апелативен състав на EUIPO от 21 август 2020 г. (преписка R 1925/2019-3), постановено в производство за обявяване на недействителност със страни „Ем Джей Дериз“ и Muratbey Gida Sanayí ve Tícaret

         Диспозитив

                  1)

                  Отхвърля жалбата.

                  2)

                  Осъжда Muratbey Gida Sanayí ve Tícaret AŞ да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 9, 11.1.2021 г.


title: Дело T-700/20: Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Schmid/EUIPO — Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (Steirisches Kürbiskernöl g.g.A) (Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Фигуративна марка на Европейския съюз „Steirisches Kürbiskernöl g.g.A GESCHÜTZTE GEOGRAFISCHE ANGABE“ — Абсолютно основание за отказ — Марка, включваща символи, емблеми или гербове — Емблема на една от областите на дейност на Съюза — Защитени географски указания — Член 7, параграф 1, буква и) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 7, параграф 1, буква и) от Регламент (ЕС) 2017/1001)

text:
               31.1.2022

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 51/30

      Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Schmid/EUIPO — Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (Steirisches Kürbiskernöl g.g.A)
      (Дело T-700/20) (1)

      (Марка на Европейския съюз - Производство за обявяване на недействителност - Фигуративна марка на Европейския съюз „Steirisches Kürbiskernöl g.g.A GESCHÜTZTE GEOGRAFISCHE ANGABE“ - Абсолютно основание за отказ - Марка, включваща символи, емблеми или гербове - Емблема на една от областите на дейност на Съюза - Защитени географски указания - Член 7, параграф 1, буква и) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 7, параграф 1, буква и) от Регламент (ЕС) 2017/1001)
      (2022/C 51/41)
      Език на производството: немски

         Страни

         Жалбоподател: Gabriele Schmid (Халбенрайн, Австрия) (представител: A. Ginzburg, адвокат)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (представители: D. Hanf и M. Eberl)

         Друга страна в производството пред апелативния състав на EUIPO, встъпила в производството пред Общия съд: Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark (Грац, Австрия) (представител: I. Hödl, адвокат)

         Предмет

      Жалба срещу решението на четвърти апелативен състав на EUIPO от 23 септември 2020 г. (преписка R 2186/2019-4), постановено в производство за обявяване на недействителност със страни Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark и г-жа Schmid.

         Диспозитив

                  1)

                  Отменя решението на четвърти апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 23 септември 2020 г. (преписка R 2186/2019-4).

                  2)

                  EUIPO понася направените от нея съдебни разноски, както и тези на г-жа Gabriele Schmid.

                  3)

                  Landeskammer für Land- und Forstwirtschaft in Steiermark понася направените от нея съдебни разноски.

         (1)  ОВ C 28, 25.1.2021 г.


title: Дело T-71/21: Решение на Общия съд от 8 декември 2021 г. — QB/Комисия (Публична служба — Срочно наети служители — Възнаграждение — Надбавка за експатриране — Член 4, параграф 1, буква a) от приложение VII към Правилника — Отказ за предоставяне на надбавка за експатриране — Основна професионална дейност — Работа за друга държава)

text:
               31.1.2022

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 51/30

      Решение на Общия съд от 8 декември 2021 г. — QB/Комисия
      (Дело T-71/21) (1)

      (Публична служба - Срочно наети служители - Възнаграждение - Надбавка за експатриране - Член 4, параграф 1, буква a) от приложение VII към Правилника - Отказ за предоставяне на надбавка за експатриране - Основна професионална дейност - Работа за друга държава)
      (2022/C 51/42)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: QB (представител: R. Wardyn, avocat)

         Ответник: Европейска комисия (представители: T. Bohr и A.-C. Simon)

         Предмет

      Искане на основание на член 270 ДФЕС за отмяна на решението от 6 април 2020 г. на Службата за управление и плащане по индивидуални права от името на Комисията (PMO), с което на жалбоподателя се отказва изплащането на надбавка за експатриране

         Диспозитив

                  1)

                  Отхвърля жалбата.

                  2)

                  Осъжда QB да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 148, 26.4.2021 г.


title: Дело T-84/21: Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Jieyang Defa Industry/EUIPO — Mattel (глава на кукла) (Промишлен дизайн на Общността — Производство за обявяване на недействителност — Регистриран промишлен дизайн на Общността, представляващ глава на кукла — Предходен промишлен дизайн — Основание за обявяване на недействителност — Липса на оригиналност — Степен на свобода на автора — Липса на различно общо впечатление — Член 6 и член 25, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) №° 6/2002)

text:
               31.1.2022

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 51/31

      Решение на Общия съд от 1 декември 2021 г. — Jieyang Defa Industry/EUIPO — Mattel (глава на кукла)
      (Дело T-84/21) (1)

      (Промишлен дизайн на Общността - Производство за обявяване на недействителност - Регистриран промишлен дизайн на Общността, представляващ глава на кукла - Предходен промишлен дизайн - Основание за обявяване на недействителност - Липса на оригиналност - Степен на свобода на автора - Липса на различно общо впечатление - Член 6 и член 25, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) №o 6/2002)
      (2022/C 51/43)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Jieyang Defa Industry Co. Ltd (Jieyang, Китай) (представители: C. Bercial Arias и F. Codevelle, avocates)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (представител: A. Folliard-Monguiral)

         Друга страна в производството пред апелативния състав на EUIPO, встъпила в производството пред Общия съд: Mattel, Inc. (Ел Сегундо, Калифорния, Съединени щати) (представители: A. Pompe-Ciszewska и P. Mleczak, avocates)

         Предмет

      Жалба срещу решението на трети апелативен състав на EUIPO от 14 декември 2020 г. (преписка R 2021/2019-3) относно производство за обявяване на недействителност със страни Mattel и Jieyang Defa Industry Co.

         Диспозитив

                  1)

                  Отхвърля жалбата.

                  2)

                  Осъжда Jieyang Defa Industry Co. Ltd да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 110, 29.3.2021 г.