title: Решение на Съда (oсми състав) от 26 април 2012 г.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs срещу Able UK Ltd.#Преюдициално запитване, отправено от Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Обединено кралство.#ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Случаи на освобождаване — Член 151, параграф 1, буква в) — Операция по разглобяване за скрап на стари кораби на американските военноморски сили, извършена на територията на държава членка.#Дело C‑225/11.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
      26 април 2012 година (
            *1
         )
      „ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Случаи на освобождаване — Член 151, параграф 1, буква в) — Операция по разглобяването за скрап на стари кораби на американските военноморски сили, извършена на територията на държава членка“
      По дело C-225/11
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Обединено кралство) с акт от 9 май 2011 г., постъпил в Съда на 13 май 2011 г., в рамките на производство по дело

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      срещу

         Able UK Ltd,

      СЪДЪТ (осми състав),
      състоящ се от: г-жа A. Prechal (докладчик), председател на състав, г-н K. Schiemann и г-н L. Bay Larsen, съдии,
      генерален адвокат: г-н P. Mengozzi,
      секретар: г-н A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от г-н L. Seeboruth, в качеството на представител,

               —

               за полското правителство, от г-н M. Szpunar, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г-н R. Lyal и г-жа C. Soulay, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 151, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7 и поправка в ОВ L 74, 2011 г., стр. 3, наричана по-нататък „Директивата за ДДС“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (наричани по-нататък „Commissioners“) и Able UK Ltd (наричано по-нататък „Able“) относно данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“), дължим за услугите по разглобяването за скрап на стари кораби на американските военноморски сили.

         Правна уредба

         Международно право

               3

               Северноатлантическият договор е подписан във Вашингтон (Съединени американски щати) на 4 април 1949 г.

               4

               Член VIII, точка 1 от Протокола за статута на международните генерални военни щабове, създадени по силата на Северноатлантическия договор, подписан в Париж на 28 август 1952 г. (наричан по-нататък „Протокол за генералните военни щабове“), предвижда:
               „С оглед на улесняване на установяването, изграждането, поддръжката и функционирането на междусъюзническите генерални щабове тези генерални щабове се освобождават, доколкото е възможно, от дължимите данъци и такси върху направените от тях разходи в интерес на общата отбрана и в тяхна официална и изключителна полза, като всяка страна по настоящия протокол провежда преговори с установените на нейна територия генерални щабове за сключването на споразумение за тази цел“.

         Право на Съюза

               5

               Съгласно член 151, параграф 1 от Директивата за ДДС:
               „Държавите членки освобождават следните сделки:
               […]

                        в)

                        доставката на стоки или услуги в държава членка, която е страна по Северноатлантическия договор, предназначени или за въоръжените сили на други държави, които са страни по този договор за ползване от тези въоръжени сили или от придружаващия ги цивилен персонал или за снабдяването на техните офицерски или войнишки столове, когато тези въоръжени сили вземат участие в общите отбранителни дейности;

                        г)

                        доставката на стоки или услуги на друга държава членка, предназначени за въоръжените сили на държава, която е страна по Северноатлантическия договор, различна от самата държава членка на местоназначението за ползване от тези въоръжени сили или от придружаващия ги цивилен персонал или за снабдяването на техните офицерски или войнишки столове, когато тези въоръжени сили вземат участие в общите отбранителни дейности;

                  […]“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               6

               От акта за запитване е видно, че Able е сключило договор с United States Department of Transportation Maritime Administration (Морска администрация към Министерството на транспорта на Съединените щати) за разглобяване на тринадесет кораба, които са били в служба на американските военноморски сили, но които впоследствие са поверени на запасния флот и са акостирали на река Джеймс във Вирджиния (Съединените щати). Договорът се състои от две отделни части. На първо място, корабите е трябвало да бъдат подготвени и след това изтеглени на буксир от Съединените щати до Обединеното кралство. На второ място, веднъж докарани до обекта на Able в Teesside (Обединеното кралство), е трябвало да бъдат разглобени за скрап. Инспектори на американското правителство са могли да присъстват на обекта през цялото времетраене на договора.

               7

               С писмо от 27 август 2008 г. Able е поискало от Commissioners да се произнесат относно облагането с ДДС на услугата по разглобяване за скрап, която предоставя. Able поддържа, че доставката е освободена съгласно член 15, параграф 10, трето тире от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стp. 1), заменен оттогава с член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС.

               8

               На 15 октомври 2008 г. Commissioners приемат решение, че услугите на Able по разглобяване за скрап са облагаеми със стандартната ставка на ДДС. Това дружество е поискало преразглеждане на посоченото решение на 21 октомври 2008 г. Тъй като Commissioners потвърждават решението си на 18 ноември 2008 г., Able подава жалба пред First-tier Tribunal (Tax Chamber), който с решение от 24 ноември 2009 г. постановява, че доставките на Able по разглобяване на кораби са освободени.

               9

               Commissioners подават жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция. Според тях член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС се прилага единствено към въоръжените сили на държава, страна по Северноатлантическия договор, които гостуват в държава членка, също страна по този договор, и само когато тези въоръжени сили вземат участие в дейност, пряко свързана с общите отбранителни дейности.

               10

               Като счита, че за разрешаването на спора, с който е сезиран, е необходимо тълкуване на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Трябва ли член 151, параграф 1, буква в) от [Директивата за ДДС] да се тълкува като освобождаващ от ДДС доставка в Обединеното кралство на услуги по разглобяването за скрап на стари кораби на военноморските сили на Съединените американски щати за сметка на United States Department of Transportation Maritime Administration в един или в двата посочени по-долу случая:

                        а)

                        когато тази доставка не е извършена на част от въоръжените сили на член на НАТО [Организация на северноатлантическия договор], които вземат участие в общите отбранителни дейности или на придружаващия ги цивилен персонал;

                        б)

                        когато тази доставка не е извършена на част от въоръжените сили на член на НАТО, които гостуват или са базирани в Обединеното кралство, или на придружаващия ги цивилен персонал?“.

         По преюдициалния въпрос

               11

               Що се отнася до първата част на поставения въпрос, от акта за запитване е видно, че тя възниква от текста на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС. Всъщност този текст позволява последната част от изречението на тази разпоредба, а именно текстът „когато тези въоръжени сили вземат участие в общите отбранителни дейности“ да се схване като отнасящ се единствено до частта от изречението, която непосредствено го предхожда, а именно „[доставката на стоки или услуги] за снабдяването на техните офицерски или войнишки столове“, а не като отнасящ се до цялата посочена разпоредба. Липсата в текстовете на някои езици, като английски и френски, на запетая преди последната част от изречението може да потвърди подобен прочит.

               12

               В това отношение следва да се отбележи, че на същото място в текстовете на разпоредбата на някои други езици, като испански, датски и нидерландски, има запетая. При тези обстоятелства наличието или липсата на запетая не може да се счита за определящо за тълкуването на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС.

               13

               Съгласно постоянната практика на Съда формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или в това отношение да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. Подобен подход всъщност би бил несъвместим с изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза. Ето защо в случай на несъответствия между текстовете на различните езици въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, от които е част (вж. по-специално Решение от 3 март 2011 г. по дело Комисия/Нидерландия, C-41/09, Сборник, стр. I-831, точка 44 и цитираната съдебна практика).

               14

               В това отношение следва да се припомни, че съгласно друга, също постоянна практика на Съда случаите на освобождаване от ДДС, сред които се включва и въведеният от член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС, подлежат на стриктно тълкуване, тъй като представляват изключения от общия принцип, че ДДС се събира за всяка доставка на услуги, осъществена възмездно от данъчнозадължено по този данък лице (в този смисъл вж. по-специално Решение от 22 декември 2010 г. по дело Feltgen и Bacino Charter Company, C-116/10, Сборник, стр. I-14187, точка 19 и цитираната съдебна практика).

               15

               Впрочем подобно тълкуване, според което последната част от изречението на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС се отнася единствено до частта от изречението, която непосредствено го предхожда, би довело до това на предвиденото в тази разпоредба освобождаване да се признае не само по-широко, но и несъгласувано приложно поле, както основателно отбелязва правителство на Обединеното кралство.

               16

               Всъщност, ако се приеме подобно тълкуване, доставката на стоки или услуги в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, които са предназначени за въоръжените сили на други държави, страни по този договор, за ползване от тези въоръжени сили или от придружаващия ги цивилен персонал, би била освободена от ДДС при всички положения, докато доставката на стоки или услуги за снабдяването на техните офицерски или войнишки столове би била освободена единствено когато посочените въоръжени сили вземат участие в общите отбранителни дейности. Що се отнася обаче до обхвата на предвиденото в член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС освобождаване, подобно разграничение изглежда напълно безсмислено.

               17

               Освен това посочената разпоредба трябва да се схваща като отчитаща целта за освобождаване, която въвежда. Що се отнася до тази цел, не е налице никакво указание, че както се изтъква пред запитващата юрисдикция, тя е била да се попречи на държавите членки, страни по Северноатлантическия договор, да получават данъчно предимство от членството си в НАТО. Впрочем, както отбелязва самата запитваща юрисдикция, подобна цел предполага наличието на общо освобождаване на доставките на стоки и услуги в полза на задълженията, поети в рамките на НАТО, включително от въоръжените сили на държавата членка, в която са извършени тези доставки. Явно е обаче, че член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС не въвежда освобождаване от подобен мащаб.

               18

               За сметка на това изглежда преследваната от законодателя на Съюза цел с приемането на спомената разпоредба по-скоро трябва — както изтъква Европейската комисия — да се разглежда по-широко, като цел на държавите членки да се даде възможност да спазят някои задължения, поети в рамките на НАТО. Нито едно от доказателствата по преписката, представена на Съда, не позволява обаче да се заключи, че изтъкнатото в точка 15 от настоящото решение тълкуване на споменатия член 151, параграф 1, буква в) се налага с оглед на спазването на подобни задължения.

               19

               Напротив, член VIII от Протокола за статута на международните генерални военни щабове, от който, както отбелязва Комисията, законодателят на Съюза особено се е ръководил при приемането на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС, специално се позовава на освобождаване от данъци и такси върху направените разходи „в интерес на общата отбрана“.

               20

               Поради това член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС следва да се тълкува в смисъл, че доставка на услуги като разглежданата в главното производство, извършена в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, и състояща се в разглобяването за скрап на стари кораби на военноморските сили на друга държава, страна по този договор, се освобождава от ДДС по силата на тази разпоредба единствено когато тази доставка е извършена на част от въоръжените сили на тази друга държава, които вземат участие в общите отбранителни дейности, или на придружаващия ги цивилен персонал.

               21

               Що се отнася до втората част от поставения от запитващата юрисдикция въпрос, следва да се отбележи, че текстът на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС не указва сам по себе си дали, за да бъде освободена от ДДС, доставка на услуги като разглежданата в главното производство, извършена в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, трябва да бъде извършена на част от въоръжените сили на друга държава, страна по този договор, които гостуват или са базирани на територията на съответната държава членка, или на придружаващия ги цивилен персонал.

               22

               Съгласно постоянната практика на Съда обаче при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. по-специално Решение по дело Feltgen и Bacino Charter Company, посочено по-горе, точка 12 и цитираната съдебна практика).

               23

               Що се отнася до контекста на член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС, следва да се вземе предвид параграф 1, буква г) от същия член, както основателно изтъкват правителствата на Обединеното кралство и на Полша. Докато първата разпоредба предвижда освобождаване от ДДС при определени условия на доставката на стоки или услуги в държава членка, която е страна по Северноатлантическия договор, предназначени за въоръжените сили на други държави, които са страни по този договор, втората разпоредба предвижда освобождаване на доставката на стоки или услуги на друга държава членка, предназначени за въоръжените сили на държава, която е страна по Северноатлантическия договор, различна от самата държава членка на местоназначението.

               24

               Както бе указано в точка 17 от настоящото решение, от тези две разпоредби следва, че законодателят на Съюза е искал да изключи възможността за освобождаване от ДДС на доставката на стоки и услуги, предназначени за въоръжените сили на държавата членка, домакин на тази доставка.

               25

               От една страна, посоченото изключване, доколкото се отнася именно до въоръжените сили, които гостуват или са базирани на територията на собствената им държава членка, навежда на мисълта, че само по себе си мястото, в което въоръжените сили гостуват или са базирани, е релевантно за прилагането на посочените разпоредби.

               26

               От друга страна, ако член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС се тълкуваше като предвиждащ освобождаване от ДДС на доставката на стоки и услуги в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, предназначени за въоръжените сили на друга държава, която е страна по този договор, дори ако тези въоръжени сили не гостуват или не са базирани на територията на посочената държава членка, тази доставка можеше в крайна сметка, без да е била обложена с ДДС, да послужи на въоръжените сили на друга държава членка, които гостуват или са базирани на територията на последната. Подобно тълкуване на тази разпоредба обаче може да засегне волята на законодателя на Съюза, посочена в точка 24 от настоящото решение.

               27

               При това положение, като се има предвид изложеното по-горе, както и впрочем необходимостта освобождаването от ДДС да се тълкува стриктно, както бе припомнено в точка 14 от настоящото решение, член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС трябва да се тълкува като освобождаващ в условията, които предвижда, доставката на стоки и услуги в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, предназначени за въоръжените сили на друга държава, която е страна по този договор, доколкото тези въоръжени сили гостуват или са базирани на територията на съответната държава членка.

               28

               От предоставената на Съда преписка не е видно, че е необходимо тълкуване на посочената разпоредба, различно от възприетото в предходната точка, за да се даде възможност на държавите членки да спазят задълженията, които са поели в рамките на НАТО.

               29

               Напротив, от член VIII от Протокола за статута на международните генерални военни щабове е видно, че като предвижда освобождаване от данъци и такси с оглед на улесняване на установяването, изграждането, поддръжката и функционирането на междусъюзническите генерални щабове на територията на държава, страна по Северноатлантическия договор, този член по дефиниция обхваща въоръжени сили, които гостуват или са базирани на територията на тази държава.

               30

               Вследствие на това на поставения въпрос следва да се отговори, че член 151, параграф 1, буква в) от Директивата за ДДС трябва да се тълкува в смисъл, че доставка на услуги като разглежданата в главното производство, извършена в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, и състояща се в разглобяването за скрап на стари кораби на военноморските сили на друга държава, страна по този договор, се освобождава от ДДС по силата на тази разпоредба единствено когато:

                        —

                        тази доставка е извършена на част от въоръжените сили на тази друга държава, които вземат участие в общите отбранителни дейности, или на придружаващия ги цивилен персонал и

                        —

                        същата доставка е извършена на част от посочените въоръжени сили, които гостуват или са базирани на територията на съответната държава членка, или на придружаващия ги цивилен персонал.

         По съдебните разноски

               31

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

                     Член 151, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкува в смисъл, че доставка на услуги като разглежданата в главното производство, извършена в държава членка, страна по Северноатлантическия договор, и състояща се в разглобяването за скрап на стари кораби на военноморските сили на друга държава, страна по този договор, се освобождава от данък върху добавената стойност по силата на тази разпоредба единствено когато:

                        —

                           тази доставка е извършена на част от въоръжените сили на тази друга държава, които вземат участие в общите отбранителни дейности, или на придружаващия ги цивилен персонал и

                        —

                           същата доставка е извършена на част от посочените въоръжени сили, които гостуват или са базирани на територията на съответната държава членка, или на придружаващия ги цивилен персонал.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


title: Решение на Съда (десети състав) от 20 юли 2016 г.#Hans Maschek срещу Magistratsdirektion der Stadt Wien — Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Wien.#Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2003/88/ЕО — Член 7 — Право на платен годишен отпуск — Пенсиониране по молба на заинтересованото лице — Работник, който не е изчерпил правото си на платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение — Национална правна уредба, която изключва финансовото обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск — Отпуск по болест — Държавни служители.#Дело C-341/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
      20 юли 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2003/88/ЕО — Член 7 — Право на платен годишен отпуск — Пенсиониране по молба на заинтересованото лице — Работник, който не е изчерпил правото си на платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение — Национална правна уредба, която изключва финансовото обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск — Отпуск по болест — Държавни служители“
      По дело C‑341/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Verwaltungsgericht Wien (Административен съд Виена, Австрия) с акт от 22 юни 2015 г., постъпил в Съда на 8 юли 2015 г., в рамките на производство по дело

         Hans Maschek

      срещу

         Magistratsdirektion der Stadt Wien — Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      СЪДЪТ (десети състав),
      състоящ се от: F. Biltgen (докладчик), председател на състава, A. Borg Barthet и E. Levits, съдии,
      генерален адвокат: E. Sharpston,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за австрийското правителство, от G. Eberhard, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от M. Kellerbauer и M. van Beek, в качеството на представители,

         постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Hans Maschek и Magistratsdirektion der Stadt Wien — Personalstelle Wiener Stadtwerke (общинска администрация на град Виена — служба „Личен състав“ на комунално-битовите предприятия на Виена), негов работодател, относно финансовото обезщетение за неизползвания от г‑н Maschek платен годишен отпуск, преди да бъде прекратено трудовото му правоотношение.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Директива 2003/88

               3

               Съгласно член 7 от Директива 2003/88, озаглавен „Годишен отпуск“:
               „1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
               2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.

         Австрийското право

               4

               Директива 2003/88 е транспонирана в австрийското право, по-специално що се отнася до служителите в администрацията на община Виена, с член 41a от Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien — Besoldungsordnung 1994 (Закон за възнагражденията на служителите в администрацията на федерална столица Виена — Правен режим на възнагражденията от 1994 г.), изменен през 2014 г. (наричан по-нататък „BO“):
               „(1)   Освен ако не е преназначен незабавно по друго служебно правоотношение в община Виена, когато напуска или служебното му отношение се прекратява, служителят има право на компенсационно обезщетение за останалия неизползван годишен отпуск (обезщетение за неизползван отпуск). Той има право на това обезщетение само ако с действията си не е изчерпил правото си на годишен отпуск.
               (2)   Служителят е отговорен за неизчерпването на правото си на годишен отпуск, по-специално когато напуска

                        1.

                        при прекратяване […], когато той е виновен за прекратяването;

                        2.

                        при преустановяване действието на служебното правоотношение съгласно член 33, параграф 1 [неоправдано отсъствие от работа], член 73 [едностранно напускане] или член 74 [уволнение] [от Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994, (Закон за статуса на служителите в администрацията на федерална столица Виена — Правен режим на службите от 1994 г.) (наричан по-нататък „DO“)] или

                        3.

                        при пенсиониране по негова молба съгласно член 68b, параграф 1, точка 1, член 68c, параграф 1 или член 115i от [DO].

                  (3)   Обезщетението за неизползван отпуск се изчислява отделно за всяка календарна година, за която е налице все още неизчерпано и непогасено по давност право на годишен отпуск.
               (4)   Служителят има право на обезщетение за неизползван отпуск за остатъка от периода, на който има право на такова обезщетение, след изваждане на реално използваните дни отпуск през тази календарна година.
               […]“.

               5

               Съгласно член 68c, параграф 1 от DO служителят, навършил 60-годишна възраст, може по негова молба да бъде пенсиониран, когато това не е в разрез с интереса на службата.

               6

               Съгласно член 68b, параграф 1 от DO служителят, подал молба за пенсиониране, трябва да бъде пенсиониран, когато
               „(1)   има общ стаж от 540 месеца […]
               (2)   е трайно неработоспособен по смисъла на член 68a, параграф 2 от DO. […]“.

               7

               Член 115i, параграф 1 от DO предвижда, че служителят, подал съответната молба, трябва да бъде пенсиониран, когато е навършил възраст между 720 и 776 месеца и преди да бъде пенсиониран, е натрупал достатъчно периоди на работа, които трябва да бъдат зачетени при изчисляването на пенсията му.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               8

               Г‑н Maschek, роден на 17 януари 1949 г., е служител в администрацията на община Виена от 3 януари 1978 г.

               9

               От 15 ноември 2010 г. до 30 юни 2012 г., датата на пенсионирането му, той не се явява на работа.

               10

               Според запитващата юрисдикция от служебното досие на г‑н Maschek се вижда, че в регистрите си работодателят е квалифицирал като отсъствие поради болест само периода между 15 ноември и 31 декември 2010 г.

               11

               Тя посочва, че работодателят на г‑н Maschek не е възразил срещу останалите отсъствия на това лице за периода 1 януари 2011 г.—30 юни 2012 г. поради сключването с него на две споразумения, които се отнасят до тези отсъствия и последиците им.

               12

               Първото споразумение, сключено на 20 октомври 2010 г., гласи:
               „1. Общи положения
               С оглед на настоящата ситуация община Виена не може да продължи след посочения по-долу период да използва работната сила на г‑н Maschek на длъжността началник на отдел.
               Във връзка с пенсионирането на г‑н Maschek, предвидено за 1 октомври 2011 г., община Виена и г‑н Maschek се договориха за следното:
               2. Молба за пенсиониране от 1 октомври 2011 г.
               До края на годината г‑н Maschek ще подаде писмена молба за пенсиониране, считано от 1 октомври 2011 г.
               3. Длъжност на началник на отдел
               За да се гарантира безпроблемният преходен период, г‑н Maschek ще продължи да изпълнява функциите си на началник на отдел до 31 декември 2010 г. До тази дата той ще използва 5 до 6 седмици от годишния си отпуск. Разпределението на отпуска ще бъде направено до края на октомври в съгласие с Wiener Linien.
               На 1 януари 2011 г. г‑н Maschek ще бъде освободен от длъжността на началник на отдел.
               4. Отказ от предоставяне на работна сила
               Считано от 1 януари 2011 г., Magistratsdirektion-Personalstelle Wiener Stadtwerke се отказва от предоставянето на работна сила от г‑н Maschek, който ще продължи да получава заплатата си.“

               13

               Съгласно второто споразумение, което е сключено на 21 юли 2011 г. и замества първото:„1. Общи положения
               Страните по настоящото споразумение се съгласяват, че след посочения по-долу период работната сила на г‑н Maschek на длъжността началник на отдел не може да продължи да бъде използвана.
               Във връзка с пенсионирането на г‑н Maschek, предвидено за 1 юли 2012 г., община Виена и г‑н Maschek се договориха за следното:
               2. Молба за пенсиониране от 1 юли 2012 г.
               Г‑н Maschek ще подаде писмена молба за пенсиониране, считано от 1 юли 2012 г. Тогава решението за пенсиониране на г‑н Maschek ще му бъде връчено лично […] Г‑н Maschek декларира писмено, че няма да обжалва това решение.
               3. Длъжност на началник на отдел
               Г‑н Maschek е изпълнявал длъжността началник на отдел до 31 декември 2010 г. Той е освободен от тази длъжност, считано от 1 януари 2011 г.
               4. Отказ от предоставяне на работна сила
               Считано от 1 януари 2011 г., Magistratsdirektion-Personalstelle Wiener Stadtwerke, в съгласие с Wiener Linien GmbH & Co KG, се отказва от предоставянето на работна сила от г‑н Maschek, който ще продължи да получава заплатата си […].
               […]
               7. Отлагателно условие
               Настоящото споразумение се сключва с отлагателното условие декларацията за отказ от 21 юли 2011 г. да породи правно действие и г‑н Maschek да направи предвидената в член 2 от настоящото споразумение правно валидна декларация за отказ от обжалване“.

               14

               Едновременно със сключването на второто споразумение г‑н Maschek подава молба за пенсиониране. Съответно на 21 юли 2011 г. работодателят му приема решение, с което г‑н Maschek е пенсиониран, считано от 1 юли 2012 г., на основание на член 115i, параграф 1 от DO. Тогава г‑н Maschek поема ангажимент за отказ от обжалване на това решение.

               15

               Така според запитващата юрисдикция е установено, от една страна, че за периода 15 ноември 2010 г.—31 декември 2010 г. отсъствието на г‑н Maschek от работа е оправдано с отпуск по болест и от друга, че от 1 януари 2011 г. до 30 юни 2012 г., т.е. до края на служебното му правоотношение поради пенсиониране, г‑н Maschek е бил длъжен да не се явява на работа въз основа на служебно нареждане, което следва от прилагането на второто споразумение.

               16

               Г‑н Maschek обаче твърди, че е заболял непосредствено преди 30 юни 2012 г. Ето защо той смята, че има право на обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск и подава молба в този смисъл до работодателя си.

               17

               С решение от 1 юли 2014 г. последният оставя молбата без уважение съгласно член 41a, параграф 2, точка 3 от BO.

               18

               Verwaltungsgericht Wien (Административен съд, Виена), пред който г‑н Maschek обжалва това решение, изразява на първо място съмнения за съвместимостта на член 41a, параграф 2 от BO с член 7, параграф 2 от Директива 2003/88.

               19

               Той посочва, че всъщност член 41a, параграф 2 от BO лишава служителя, „отговорен за неизчерпването на годишния си отпуск“, от правото да получи обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск, по-специално когато е пенсиониран на основание на член 115i, параграф 1 от DO, както в случая по главното производство.

               20

               Ето защо запитващата юрисдикция е на мнение, че — предвид на положение като това по главното производство — член 41a, параграф 2 от BO може да противоречи на практиката на Съда по член 7 от Директива 2003/88, тъй като служителят, пенсиониран по негова молба, е лишен от правото на обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск, дори когато малко преди да бъде пенсиониран, този служител е бил болен и е представил съответното лекарско удостоверение.

               21

               На второ място, запитващата юрисдикция се пита какви са условията за отпускане на обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск на работник, който — както по главното производство — поради болест не е могъл да изчерпи правото си на платен годишен отпуск преди края на трудовото си правоотношение. Тя по-специално приема, че за отпускането на такова обезщетение би трябвало този работник да уведоми своевременно своя работодател за заболяването си и да му предостави лекарско удостоверение, което свидетелства за него.

               22

               На трето място, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали, ако Съдът приеме, че член 41a, параграфи 1 и 2 от BO противоречи на правото на Съюза, националното законодателство трябва в приложение на член 7 от Директива 2003/88 да предвижда в полза на работниците, за които обезщетението за финансовото обезщетение за неизползван платен годишен отпуск съгласно тази разпоредба е незаконно изключено, правила за упражняване на това право, по-благоприятни от предвидените в цитираната директива, по-специално от гледна точка на размера на обезщетението, което трябва да бъде отпуснато на тези работници.

               23

               При тези обстоятелства Verwaltungsgericht Wien (Административен съд, Виена) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Съвместима ли е с член 7 от Директива 2003/88 национална правна разпоредба като член 41а, параграф 2 от BO, която не предвижда каквото и да било финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск по смисъла на член 7 от Директива 2003/88 за работник или служител, който е поискал прекратяване от определена дата на трудовото или служебното си правоотношение?
                        В случай на отрицателен отговор, [съвместима ли е с член 7 от Директива 2003/88] национална правна разпоредба, съгласно която всеки работник или служител, който е поискал прекратяване на трудовото или служебното си правоотношение, трябва да направи всичко необходимо, за да изчерпи неизползвания си платен годишен отпуск в оставащото му до това прекратяване време, като в такива случаи има право на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск само ако е подал молба да го използва, считано от датата, на която е заявил желанието си за прекратяването на трудовото или служебното правоотношение, но не е бил в състояние да го изчерпи в частта, за която иска обезщетение?

                        2)

                        Следва ли да се приеме, че работникът или служителят има право на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск само в случаите, когато поради неработоспособност не е бил в състояние да го изчерпи непосредствено преди прекратяването на трудовото или служебното правоотношение само ако: а) е уведомил работодателя си за неработоспособността (например поради заболяване) без ненужно забавяне (и следователно по принцип преди прекратяването на трудовото или служебното правоотношение) и б) е представил доказателство за неработоспособността си (например поради заболяване) (по-специално болничен лист) без ненужно забавяне (и следователно по принцип преди прекратяването на трудовото или служебното правоотношение)?
                        В случай на отрицателен отговор, съвместима ли е с член 7 от Директива 2003/88 национална правна разпоредба, съгласно която работник или служител, който поради неработоспособност не е бил в състояние да изчерпи платения си годишен отпуск непосредствено преди прекратяването на трудовото или служебното си правоотношение, има право на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск само ако: а) е уведомил работодателя си за неработоспособността (например поради заболяване) без ненужно забавяне (и следователно по принцип преди прекратяването на трудовото правоотношение) и б) е представил доказателство за неработоспособността си (например поради заболяване) (по-специално болничен лист) без ненужно забавяне (и следователно по принцип преди прекратяването на трудовото или служебното правоотношение)?

                        3)

                        Съгласно практиката на Съда на Европейския съюз (вж. решения от 18 март 2004 г., C‑342/01 [Gomez], т. 31, от 24 януари 2012 г., C‑282/10 [Dominguez], т. 47—50 и от 3 май 2012 г., C‑337/10 [Neidei], т. 37) държавите членки могат да приемат законови разпоредби, предвиждащи в полза на работника или служителя по-големи от гарантираните с член 7 от Директива 2003/88 минимални права по отношение на платения годишен отпуск и на обезщетението за неизползването му. Правата по член 7 от Директива 2003/88 имат непосредствен ефект (вж. решения от 24 януари 2012 г., C‑282/10 [Dominguez], т. 34—36 и от 12 юни 2014 г., C‑118/13 [Boilacke], т. 28).
                        При такова тълкуване на член 7 от Директива 2003/88 фактът, че националният законодател е предвидил в полза на определена категория лица право на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск, което значително надхвърля предвиденото в тази разпоредба от директивата, означава ли, че поради пряката приложимост на член 7 от Директива 2003/88 лицата, на които в нарушение на същата директива националният закон не е предоставил право на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск, имат право на такова обезщетение в значително по-голям от предвидения в посочената разпоредба от директивата размер също като лицата, които националната правна уредба поставя в по-благоприятно положение?“.

         По преюдициалните въпроси

               24

               С трите си въпроса, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство като разглежданото по главното производство, което лишава от право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск работника, трудовото правоотношение на когото е прекратено поради подадената от него молба за пенсиониране и който не е могъл да изчерпи правото си на платен годишен отпуск преди прекратяването на това трудово правоотношение. При утвърдителен отговор запитващата юрисдикция иска да се установи дали националното законодателство трябва в приложение на член 7 от Директива 2003/88 да предвижда в полза на работник, който в нарушение на тази разпоредба няма право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск, правила за упражняване на това право, по-благоприятни от произтичащите от Директива 2003/88, по-специално от гледна точка на размера на обезщетението, което трябва да му бъде отпуснато.

               25

               За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, на първо място е важно да се напомни, че както е видно от самия текст на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 — разпоредба, която тази директива не позволява да бъде дерогирана — всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици. Това право на платен годишен отпуск, което според постоянната практика на Съда трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, следователно е предоставено на всеки работник, независимо от здравословното му състояние (решения от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др., C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18, т. 54 и от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 28).

               26

               Когато трудовото правоотношение е прекратено и съответно реалното ползване на платения годишен отпуск вече не е възможно, член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 предвижда, че работникът има право на финансово обезщетение, за да не се допусне поради това той да изгуби всяка възможност да ползва правото си на платен годишен отпуск, дори и в парична форма (вж. решения от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др., C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18, т. 56, от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 29 и от 12 юни 2014 г., Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, т. 17).

               27

               Трябва също така да се посочи, че член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 съгласно тълкуването му от Съда не предвижда други условия за възникването на правото на финансово обезщетение, освен да е прекратено трудовото правоотношение, от една страна, и от друга, работникът да не е ползвал всичките дни годишен отпуск, на които е имал право към датата на прекратяването на това правоотношение (решение от 12 юни 2014 г., Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, т. 23).

               28

               Оттук съгласно член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 следва, че работникът, който не е могъл да изчерпи напълно правото си на платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение, има право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск. В тази насока причината за прекратяването на трудовото правоотношение е ирелевантна.

               29

               Следователно фактът, че даден работник по своя инициатива прекратява трудовото си правоотношение, по никакъв начин не се отразява на правото му да получи, ако е необходимо, финансово обезщетение за правото на платен годишен отпуск, което не е могъл да изчерпи преди прекратяването на трудовото му правоотношение.

               30

               С оглед на предходното се налага изводът, че член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национално законодателство като разглежданото по главното производство, което лишава от правото на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск работника, трудовото правоотношение на когото е прекратено поради подадената от него молба за пенсиониране и който не е могъл да изчерпи правото си на такъв отпуск преди прекратяването на това трудово правоотношение.

               31

               На второ място, по отношение на положение като разглежданото по главното производство следва да се припомни, че член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практики, които предвиждат, че при прекратяването на трудовото правоотношение никакво финансово обезщетение за неползван платен годишен отпуск не се изплаща на работника, който е бил в отпуск по болест през целия или част от референтния период и/или период на прехвърляне, поради което не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск (решения от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др., C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18, т. 62 и от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 30).

               32

               Ето защо член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че при пенсионирането си работникът има право на финансово обезщетение за платен годишен отпуск, неизползван, тъй като не е упражнявал функциите си поради болест (вж. в този смисъл решение от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 32).

               33

               Оттук следва, че досежно периода от 15 ноември до 31 декември 2010 г., за който е доказано, че г‑н Maschek е бил в отпуск по болест и че затова не е могъл да изчерпи през този период придобитото си право на платен годишен отпуск, по силата на член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 същият има право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск.

               34

               Също така трябва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика правото на годишен отпуск, предвидено в член 7 от Директива 2003/88, има двойна цел, а именно, от една страна, да позволи на работника да си почине от изпълнението на задачите, възложени му с неговия трудов договор, и от друга страна, да разполага с период на отдих и свободно време (решения от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др., C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18, т. 25 и от 22 ноември 2011 г., KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, т. 31).

               35

               При това положение и за да се гарантира полезният ефект на това право на годишен отпуск, следва да се приеме за установено, че работникът, трудовото отношение на когото е прекратено и който по силата на сключено с работодателя му споразумение е бил длъжен да не се явява на работа през определен период преди пенсионирането си, като същевременно е продължил да получава заплатата си, няма право на финансово обезщетение за неизползвания през този период платен годишен отпуск, освен ако не е могъл да изчерпи този отпуск поради болест.

               36

               Ето защо запитващата юрисдикция следва да провери дали съгласно второто споразумение, сключено между г‑н Maschek и неговия работодател на 21 юли 2011 г. и възпроизведено в точка 13 от настоящото решение, през периода от 1 януари 2011 г. до 30 юни 2012 г. г‑н Maschek действително е бил длъжен да не се явява на работа и е продължавал да получава заплатата си. Ако това е така, г‑н Maschek няма да има право на финансово обезщетение за правото на платен годишен отпуск, което не е могъл да изчерпи през този период.

               37

               Ако обаче през същия период г‑н Maschek не е могъл да изчерпи правото си на платен годишен отпуск поради болест — нещо, което запитващата юрисдикция трябва да провери — в съответствие с член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 той ще има право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск.

               38

               На трето място, по отношение на въпроса дали в приложение на член 7 от Директива 2003/88 националното законодателство трябва да предвижда в полза на работник, който в нарушение на тази разпоредба няма право на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск, правила за упражняване на това право, по-благоприятни от произтичащите от Директива 2003/88, по-специално от гледна точка на размера на обезщетението, което трябва да му бъде отпуснато, следва да се припомни, че макар целта на Директива 2003/88 е да определи минимални изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време, които държавите членки са длъжни да зачитат, съгласно член 15 от тази директива последните могат да въвеждат по-благоприятни за работниците разпоредби. Следователно Директива 2003/88 допуска разпоредби на националното право, предвиждащи платен годишен отпуск, който е по-дълъг от гарантирания с член 7 от тази директива минимален период от четири седмици и който се предоставя при определените в националното право условия за придобиване и предоставяне (вж. по-специално решения от 24 януари 2012 г., Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 47 и от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 34 и 35).

               39

               Оттук следва, че държавите членки трябва, от една страна, да решат дали да предоставят на работниците платен годишен отпуск в допълнение към минималния четириседмичен платен годишен отпуск, предвиден в член 7 от Директива 2003/88. В този случай държавите членки могат да предоставят на работник, който поради болест не е могъл да изчерпи напълно допълнителния си платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение, право на финансово обезщетение, което съответства на този допълнителен период. Държавите членки следва, от друга страна, да определят условията за това предоставяне (вж. решение от 3 май 2012 г., Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, т. 36).

               40

               С оглед на изложените дотук съображения на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция, следва да се отговори, че член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че:

                        —

                        не допуска национално законодателство като разглежданото по главното производство, което лишава от правото на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск работника, трудовото правоотношение на когото е прекратено поради подадената от него молба за пенсиониране и който не е могъл да изчерпи правото си на такъв отпуск преди прекратяването на това трудово правоотношение,

                        —

                        при пенсионирането си работникът има право на финансово обезщетение за платен годишен отпуск, който е неизползван, тъй като не е упражнявал функциите си поради болест,

                        —

                        работникът, трудовото отношение на когото е прекратено и който по силата на сключено с работодателя му споразумение е бил длъжен да не се явява на работа през определен период преди пенсионирането му, като същевременно е продължил да получава заплатата си, няма право на финансово обезщетение за неизползвания през този период платен годишен отпуск, освен ако не е могъл да изчерпи този отпуск поради болест,

                        —

                        държавите членки трябва, от една страна, да решат дали да предоставят на работниците платен отпуск в допълнение към минималния четириседмичен платен годишен отпуск, предвиден в член 7 от Директива 2003/88. В този случай държавите членки могат да предоставят на работник, който поради болест не е могъл да изчерпи напълно допълнителния си платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение, право на финансово обезщетение, което съответства на този допълнителен период. Държавите членки следва, от друга страна, да определят условията за това предоставяне.

         По съдебните разноски

               41

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

                     Член 7, параграф 2 от Директива 2003/88/EО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че:

                        —

                           не допуска национално законодателство като разглежданото по главното производство, което лишава от правото на финансово обезщетение за неизползвания платен годишен отпуск работника, трудовото правоотношение на когото е прекратено поради подадената от него молба за пенсиониране и който не е могъл да изчерпи правото си на такъв отпуск преди прекратяването на това трудово правоотношение,

                        —

                           при пенсионирането си работникът има право на финансово обезщетение за платения годишен отпуск, който е неизползван, тъй като не е упражнявал функциите си поради болест,

                        —

                           работникът, трудовото отношение на когото е прекратено и който по силата на сключено с работодателя му споразумение е бил длъжен да не се явява на работа през определен период преди пенсионирането му, като същевременно е продължил да получава заплатата си, няма право на финансово обезщетение за неизползвания през този период платен годишен отпуск, освен ако не е могъл да изчерпи този отпуск поради болест,

                        —

                           държавите членки трябва, от една страна, да решат дали да предоставят на работниците платен отпуск в допълнение към минималния четириседмичен платен годишен отпуск, предвиден в член 7 от Директива 2003/88. В този случай държавите членки могат да предоставят на работник, който поради болест не е могъл да изчерпи напълно допълнителния си платен годишен отпуск преди прекратяването на трудовото му правоотношение, право на финансово обезщетение, което съответства на този допълнителен период. Държавите членки следва, от друга страна, да определят условията за това предоставяне.

                     Подписи

            (
            *1
         )	* Език на производството: немски.


Решение на Съда от 16 юни 1993 г. # Френска република срещу Комисия на Европейските общности. # Нестабилен акт. # Дело C-325/91.


Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 20 септември 2011 г. # Martine Fouwels и други срещу Европейска комисия. # Публична служба. # Дело F-8/05 REV.


Решение на Съда (втори състав) от 4 април 1960 г. # Raymond Elz срещу Върховен орган на Европейската общност за въглища и стомана. # Дело 34-59.


title: Решение на Съда (трети състав) от 11 декември 2008 г.#Комисия на Европейските общности срещу Република Австрия.#Неизпълнение на задължения от държава членка - Членове 28 и 30 ЕО - Регистрация на употребявани превозни средства, които преди това са били регистрирани в други държави членки - Технически изисквания относно отработените газове и нивото на шума - Обществено здраве - Опазване на околната среда.#Дело C-524/07.

text:
      Решение на Съда (трети състав) от 11 декември 2008 г. — Комисия/Австрия
      (Дело C‑524/07)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Членове 28 и 30 ЕО — Регистрация на употребявани превозни средства, които преди това са били регистрирани в други държави членки — Технически изисквания относно отработените газове и нивото на шума — Обществено здраве — Опазване на околната среда“
      1.                     Сближаване на законодателствата — Моторни превозни средства —Процедура на Общността за одобряване на типа — Директиви 92/97
            и 93/59 — Приложно поле (директиви 92/97 и 93/59 на Съвета) (вж. точки 45—47)
      2.                     Свободно движение на стоки — Количествени ограничения — Мерки с равностоен ефект (членове 28 и 30 EО) (вж. точки 49—52, 56—64)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Нарушение на членове 28 и 30 EО — Национална правна уредба, която свързва регистрацията
                  на внесени употребявани превозни средства, които преди това са били регистрирани в други държави членки, с изпълнението на
                  определени технически изисквания, при положение че употребяваните превозни средства, които се намират вече на националния
                  пазар и притежават същите технически характеристики, не са подчинени на подобни условия при нова регистрация.

            Диспозитив

                  1)

                  	Като изисква, с цел първата им регистрация в Австрия, употребяваните превозни средства, регистрирани преди това в други държави
                     членки, които не са били предмет на процедура на Общността за одобряване на типа, да спазват по-строги пределни стойности
                     за отработени газове и за шум, отколкото тези, които е трябвало да изпълняват първоначално, а именно определените стойности
                     с Директива 93/59/ЕИО на Съвета от 28 юни 1993 година за изменение на Директива 70/220/ЕИО за сближаване на законодателствата
                     на държавите членки относно мерките, които следва да се предприемат срещу замърсяването на въздуха от емисии от моторните
                     превозни средства, и Директива 92/97/ЕИО на Съвета от 10 ноември 1992 година за изменение на Директива 70/157/ЕИО за сближаване
                     на законодателствата на държавите членки относно допустимото ниво на шума и изпускателната уредба на моторните превозни средства,
                     при положение че превозните средства, които притежават същите технически характеристики и на които вече е разрешено да се
                     движат в Австрия, не са подчинени на това изискване при повторната им регистрация в тази държава членка, Република Австрия
                     не е изпълнила задълженията си по член 28 ЕО.

                  2)

                  	Осъжда Република Австрия да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (шести състав) от 16 декември 1997 г. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA срещу Erik Aarnoud Minderhoud. # Искане за преюдициално заключение: Hoge Raad - Нидерландия. # Дружествено право - Липса на компетентност. # Дело C-104/96.


Решение на Общия съд (шести състав) от 11 юни 2014 г. # Robert Klingel OHG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-401/12.


Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 17 май 1995 г. # Friedrich Nagel срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело T-241/94.


Решение на Съда (втори състав) от 23 ноември 1995 г. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau срещу Hauptzollamt Rosenheim. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht München - Германия. # Обща търговска политика. # Дело C-285/93.


Решение на Общия съд (първи състав) от 28 юни 2017 г.#X-cen-tek GmbH & Co. KG срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз, изобразяваща триъгълник — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-470/16.


title: Решение на Съда (голям състав) от 29 юни 2016 г.#Наказателно производство срещу Piotr Kossowski.#Преюдициално запитване, отправено от Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Преюдициално запитване — Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген — Член 54 и член 55, параграф 1, буква a) — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 50 — Принцип ne bis in idem — Допустимост на наказателно преследване срещу обвиняем в една държава членка, след като образуваното срещу него наказателно производство в друга държава членка е прекратено, без да е проведено задълбочено разследване — Липса на преценка по съществото на случая.#Дело C-486/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      29 юни 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген — Член 54 и член 55, параграф 1, буква a) — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 50 — Принцип ne bis in idem — Допустимост на наказателно преследване срещу обвиняем в една държава членка, след като образуваното срещу него наказателно производство в друга държава членка е прекратено, без да е проведено задълбочено разследване — Липса на преценка по съществото на случая“
      По дело C‑486/14
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Хамбургски висш областен съд, Германия), с акт от 23 октомври 2014 г., постъпил в Съда на 10 ноември 2014 г., в рамките на наказателно производство срещу

         Piotr Kossowski,

      в присъствието на:

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: K. Lenaerts, председател, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça и F. Biltgen, председатели на състави, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, A. Prechal (докладчик), M.C. Vajda, S. Rodin и K. Jürimäe, съдии,
      генерален адвокат: Y. Bot,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 септември 2015 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за P. Kossowski, от I. Vogel, Rechtsanwältin,

               —

               за Generalstaatsanwaltschaft Hamburg, от L. von Selle и C. Rinio, в качеството на представители,

               —

               за германското правителство, от T. Henze и J. Kemper, в качеството на представители,

               —

               за френското правителство, от F.X. Bréchot, D. Colas и C. David, в качеството на представители,

               —

               за нидерландското правителство, от M. Bulterman и M. de Ree, в качеството на представители,

               —

               за полското правителство, от B. Majczyna, J. Sawicka и M. Szwarc, в качеството на представители,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от L. Christie, в качеството на представител, подпомаган от J. Holmes, barrister,

               —

               за швейцарското правителство, от R. Balzaretti, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от W. Bogensberger и R. Troosters, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 15 декември 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 54 и 55 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183, наричана по-нататък „КПСШ“), както и на член 50 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано в Германия срещу г‑н Piotr Kossowski (наричан по-нататък „обвиняемият“), който е обвинен за извършени на 2 октомври 2005 г. на територията на тази държава членка действия, квалифицирани като изнудване, наказуемо като грабеж.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Хартата

               3

               Член 50 от Хартата, озаглавен „Право на всеки да не бъде съден или наказван два пъти за едно и също престъпление“, гласи следното:
               „Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.

         КПСШ

               4

               КПСШ е сключена, за да се гарантира прилагането на споразумението между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенно премахване на контрола по техните общи граници, подписано в Шенген на 14 юни 1985 г. (ОВ L 239, 2000 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 177).

               5

               Членове 54 и 55 от КПСШ са включени в глава 3, озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“. Член 54 от КПСШ гласи:
               „Лице, което е [с]ъдено в една договаряща страна [и спрямо него е постановено окончателно съдебно решение], не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че[,] когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.

               6

               Член 55 от КПСШ гласи:
               „1.   Към момента на ратифицирането, приемането или одобряването на настоящата конвенция договарящата страна има право да декларира, че не се обвързва с член 54 в един или няколко от следните случаи:

                        а)

                        когато деянията, за които се отнася чуждестранната присъд[а], са били извършени изцяло или отчасти на нейна територия; в последния случай това изключение не се прилага за деяния, които са били извършени частично на територията на договарящата страна, в която е произнесена присъдата;

                  […]
               4.   Изключенията, които са били предмет на декларацията по силата на параграф 1, не се прилагат, когато съответната договаряща страна е поискала за същите деяния съдебно преследване в друга договаряща страна или е приела екстрадицията на засегнатото лице“.

               7

               При ратификацията на КПСШ Федерална република Германия е направила в съответствие с член 55, параграф 1 от КПСШ следната резерва във връзка с член 54 от КПСШ (BGBl. 1994 г. II, стр. 631):
               „Федерална република Германия не е обвързана от член 54 от [КПСШ]:

                        а)

                        когато деянията, за които се отнася чуждестранната присъда, са били извършени изцяло или отчасти на нейна територия […]“.

         Протокол за включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Съюза

               8

               КПСШ е включена в правото на Съюза с Протокол (№ 2) за включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Европейския съюз, приложен с Договора от Амстердам към Договора за ЕС, в редакцията отпреди Договора от Лисабон, и към Договора за ЕО (ОВ C 340, 1997 г., стр. 93) като част от „достиженията на правото от Шенген“, определени в приложението към протокола. Същият дава на тринадесет държави членки правото да установяват помежду си засилено сътрудничество в областите от приложното поле на достиженията на правото от Шенген.

         Протокол (№ 19) относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз

               9

               Протокол (№ 19) относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз (ОВ C 83, 2010 г., стр. 290), приложен към Договора от Лисабон, дава на 25 държави членки правото да осъществяват в правните и институционалните рамки на Съюза засилено сътрудничество помежду си в областите от обхвата на достиженията на правото от Шенген. Така съгласно член 2 от този протокол:
               „Достиженията на правото от Шенген са приложими спрямо посочените в член 1 държави членки, без да се засяга действието на член 3 от Акта за присъединяване от 16 април 2003 г. и на член 4 от Акта за присъединяване от 25 април 2005 г. Съветът заменя изпълнителния комитет, създаден с Шенгенските споразумения“.

         Полското право

               10

               Член 327, параграф 2 от Kodeks postępowania karnego (Наказателно-процесуалният кодекс) предвижда:
               „Окончателно прекратеното досъдебно производство може да бъде възобновено с постановление на прокурор […] по отношение на лице, което е било привлечено като обвиняем в това производство, само ако бъдат установени неизвестни до този момент факти или доказателства със съществено значение. […]“.

               11

               Член 328 от този кодекс гласи:
               „1.   Главният прокурор може да отмени влязло в сила постановление за прекратяване на досъдебното производство по отношение на лице, което е било привлечено като обвиняем в това производство, ако установи, че не са били налице основания за прекратяване на производството. […]
               2.   След изтичането на шест месеца от влизането в сила на постановлението за прекратяване на досъдебното производство главният прокурор може да отмени или измени постановлението или неговите мотиви само в полза на обвиняемия“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               12

               Според акта за преюдициално запитване Staatsanwaltschaft Hamburg (прокуратурата в Хамбург, Германия) е образувала наказателното производство срещу обвиняемия за това, че на 2 октомври 2005 г. в Хамбург (Германия) е извършил действия, които съгласно германското право представляват изнудване, наказуемо като грабеж. При това обвиняемият е избягал с автомобила на пострадалия в главното производство. В Хамбург срещу обвиняемия е образувано досъдебно производство.

               13

               При пътна проверка на 20 октомври 2005 г. полските власти спират управлявания от обвиняемия автомобил в Колобжег (Полша) и задържат обвиняемия за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, което му е наложено в Полша по друго дело. След като извършва проверка за управлявания от обвиняемия автомобил, Prokuratura Rejonowa w Kołobrzegu (районната прокуратура в Колобжег) образува досъдебно производство срещу него по обвинение в изнудване, наказуемо като грабеж, престъпление по член 282 от полския наказателен кодекс, за деянието, извършено в Хамбург на 2 октомври 2005 г.

               14

               Prokuratura Okręgowa w Koszalinie (Окръжната прокуратура в Кошалин, Полша) отправя до прокуратурата в Хамбург поръчка за международна правна помощ с искане да бъде изпратено копие от преписката по досъдебното производство. Това копие е изпратено през август 2006 г.

               15

               През декември 2006 г. районната прокуратура в Колобжег изпраща на прокуратурата в Хамбург постановлението си от 22 декември 2006 г. за прекратяване на наказателното производство срещу обвиняемия поради недоказаност на обвинението.

               16

               Безспорно е, че постановлението за прекратяване на производството е мотивирано с това, че обвиняемият отказва да даде обяснения, а пострадалият по главното производство и един косвен свидетел живеят в Германия, което не е позволило в хода на досъдебното производство да бъдат събрани техните показания, и така не са се доказали — отчасти неточните и противоречиви — твърдения на пострадалия.

               17

               Запитващата юрисдикция добавя, че според указанията относно възможностите за обжалване, приложени към постановлението за прекратяване на наказателното производство, заинтересованите лица имат право да го обжалват в седемдневен срок от получаването му. Пострадалият в главното производство изглежда не подава такава жалба.

               18

               На 24 юли 2009 г. прокуратурата в Хамбург издава европейска заповед за арест срещу обвиняемия, след като на 9 януари 2006 г. е получила национална заповед за задържането му, издадена от Amtsgericht Hamburg (Хамбургски районен съд, Германия). С писмо от 4 септември 2009 г. Федерална република Германия отправя молба до Република Полша да ѝ предаде обвиняемия. С определение на Sąd Okręgowy w Koszalinie (Окръжен съд Кошалин, Полша) от 17 септември 2009 г. изпълнението на европейската заповед за арест е отказано заради постановлението на районната прокуратура в Колобжег за прекратяване на наказателното производство, което посоченият съд квалифицира като влязло в сила по смисъла на Наказателно-процесуалния кодекс.

               19

               На 7 февруари 2014 г. обвиняемият, който все още е издирван в Германия, е задържан в Берлин (Германия). На 17 март 2014 г. прокуратурата в Хамбург му повдига обвинение. Landgericht Hamburg (Хамбургски областен съд, Германия) отказва да предаде обвиняемия на съд, тъй като приема, че с постановлението на районната прокуратура в Колобжег за прекратяване на наказателното производство са изчерпани възможностите за наказателно преследване по смисъла на член 54 от КПСШ. Поради това с определение от 4 април 2014 г. този съд отменя заповедта за арест срещу обвиняемия и същият е освободен, след като е бил задържан в изпълнение на мярка за неотклонение задържане под стража.

               20

               Прокуратурата в Хамбург подава протест срещу това определение пред запитващата юрисдикция, която приема, че съгласно приложимото в това отношение германско право доказателствата срещу обвиняемия са достатъчни, за да обосноват предаването му на Landgericht Hamburg (Хамбургски областен съд), за да бъде съден, и допускането на обвинителния акт за целите на провеждане на съдебно производство, освен е налице пречка за това в съответствие с принципа ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ и член 50 от Хартата.

               21

               В това отношение запитващата юрисдикция си задава въпроса дали резервата, направена от Федерална република Германия съгласно член 55, параграф 1, буква а) от КПСШ, все още действа. Ако тя все още действа, в случая не би могъл да се приложи принципът ne bis in idem, тъй като деянието, за което е преследван обвиняемият, е извършено на територията на Федерална република Германия, а германските наказателни органи не са искали от полските власти да провеждат наказателно преследване по смисъла на член 55, параграф 4 от КПСШ.

               22

               Ако резервата не действа, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали е възможно — като се има предвид, че наказателното преследване в Германия и в Полша е за едно и също деяние —постановлението на районната прокуратура в Колобжег да е основание да се приеме, че обвиняемият е „[с]ъден [и спрямо него е постановено окончателно съдебно решение]“ по смисъла на член 54 от КПСШ или че е „оправдан […] с окончателно съдебно решение“ по смисъла на член 50 от Хартата. Тя счита, че делото по главното производство е различно от това, във връзка с което е постановено решение от 5 юни 2014 г., M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), тъй като постановлението за прекратяване на наказателното производство от 22 декември 2006 г. не се предхожда от задълбочено разследване. Освен това запитващата юрисдикция не е сигурна дали приемането на това постановление за окончателно решение зависи от изпълнението на определени задължения по санкциониране на противоправното поведение.

               23

               При тези обстоятелства Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Хамбургски висш областен съд, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Запазват ли резервите, направени от договарящите страни при ратификацията на КПСШ съгласно член 55, параграф 1, буква а) от нея, и по-точно [резервата във връзка с член 54 от КПСШ], действието си след включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Съюза с [Протокол (№ 2) за включването на достиженията на правото от Шенген в рамките на Европейския съюз], продължен с [Протокол (№ 19) относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз], и представляват ли тези изключения пропорционални ограничения на член 50 от Хартата по смисъла на член 52, параграф 1 от нея?

                        2)

                        Ако отговорът е отрицателен, трябва ли закрепената в член 54 от КПСШ и член 50 от Хартата забрана на повторното наказателно преследване и повторното наказване за същото деяние да се тълкува в смисъл, че е пречка за провеждането на наказателно производство срещу обвиняем в една държава членка, в случая Германия, ако наказателното производство срещу това лице в друга държава членка, в случая Полша, е прекратено от прокуратурата на фактическо основание, поради недоказаност на обвинението, но без да са изпълнявани санкционни задължения и без да е проведено задълбочено разследване, и може да бъде възобновено само ако се установят неизвестни до този момент факти от съществено значение, макар че конкретно в случая не са налице подобни новооткрити факти?“.

         Относно компетентността на Съда

               24

               Видно от акта за преюдициално запитване, същото е отправено на основание член 267 ДФЕС, въпреки че поставените въпроси се отнасят до КПСШ — конвенция, която попада в обхвата на дял VI от Договора за ЕС в редакцията му отпреди Договора от Лисабон.

               25

               В това отношение е безспорно, че режимът по член 267 ДФЕС се прилага спрямо компетентността на Съда да разглежда преюдициални въпроси на основание член 35 ЕС, самият той в сила до 1 декември 2014 г., при условие че са спазени предвидените в него изисквания (решение от 27 май 2014 г., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, т. 43).

               26

               Федерална република Германия е направила декларация по член 35, параграф 2 ЕС, с която е приела компетентността на Съда да се произнася по реда на параграф 3, буква б) от този член, както е видно от информацията относно датата на влизане в сила на Договора от Амстердам, публикувана в Официален вестник на Европейските общности на 1 май 1999 г. (ОВ L 114, 1999 г., стр. 56).

               27

               При тези обстоятелства фактът, че в акта за преюдициално запитване не се споменава член 35 ЕС, а е посочен член 267 ДФЕС, не може сам по себе си да обоснове извода, че не е от компетентността на Съда да отговори на въпросите на Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Хамбургски висш областен съд) (вж. в този смисъл решение от 27 май 2014 г., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, т. 45).

               28

               От изложените по-горе съображения следва, че Съдът е компетентен да отговори на поставените въпроси.

         По преюдициалните въпроси

               29

               С въпросите си запитващата юрисдикция по същество иска да установи, първо, дали направената от Федерална република Германия декларация по член 55, параграф 1, буква a) от КПСШ продължава да действа, и второ, при отрицателен отговор на първия въпрос, дали при обстоятелства като тези по главното производство спрямо обвиняемия е постановено окончателно съдебно решение по смисъла на член 54 от КПСШ и член 50 от Хартата.

               30

               Като се има предвид, че въпросът за евентуалната приложимост на изключението от правилото ne bis in idem, закрепено в член 55, параграф 1, буква a) от КПСШ, се поставя само ако, при обстоятелства като тези по главното производство, спрямо дадено лице е „постановено окончателно съдебно решение“ по смисъла на член 54 от КПСШ, тъй като това е хипотезата, в която се прилага посоченото правило, най-напред следва да се отговори на втория въпрос.

         По втория въпрос

               31

               Още отначало следва да се припомни, че Съдът вече е посочил в точка 35 от решение от 5 юни 2014 г., M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), че след като правото да не бъдеш съден или наказван два пъти за едно и също престъпление е закрепено както в член 54 от КПСШ, така и в член 50 от Хартата, член 54 от КПСШ следва да се тълкува с оглед на член 50 от Хартата.

               32

               Ето защо трябва да се приеме, че с втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ, трябва, в светлината на член 50 от Хартата, да се тълкува в смисъл, че постановление на прокуратурата, с което се слага край на наказателното преследване и окончателно — стига да няма възобновяване или отмяна — се прекратява на досъдебното производство срещу определено лице, без да бъде наложена санкция, може да се окачестви като окончателно решение по смисъла на тези членове, когато посоченото производство е прекратено, без да е извършено задълбочено разследване.

               33

               Както следва от самия текст на член 54 от КПСШ, в договаряща държава никой не може да бъде преследван за същото деяние, за което „спрямо него е постановено окончателно съдебно решение“ в друга договаряща държава.

               34

               За да може да се приеме, че спрямо дадено лице е постановено окончателно съдебно решение по смисъла на този член за деянието, в което това лице е обвинено, е важно, на първо място, възможностите за наказателно преследване да са окончателно изчерпани (вж. в този смисъл решение от 5 юни 2014 г., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, т. 31 и цитираната съдебна практика).

               35

               Преценката дали това първо условие е изпълнено трябва да се извърши въз основа на правото на договарящата държава, в която е постановен съответният наказателен акт. Действително акт, с чието постановяване съгласно правото на договарящата държава, в която е образувано наказателно производство срещу дадено лице, не се изчерпват окончателно възможностите за наказателно преследване на национално равнище, по принцип не би могъл да създаде процесуална пречка за евентуалното образуване или продължаване на наказателно производство срещу същото лице и за същото деяние в друга договаряща държава (вж. в този смисъл решения от 22 декември 2008 г., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, т. 36 и от 5 юни 2014 г., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, т. 32 и 36).

               36

               Видно от акта за преюдициално запитване, според полското право в случая, разглеждан в главното производство, с постановлението на районната прокуратура в Колобжег за прекратяване на наказателното производство се изчерпват окончателно възможностите за наказателно преследване в Полша.

               37

               Освен това, видно от представената пред Съда преписка, нито предвидената в член 327, параграф 2 от Наказателно-процесуалния кодекс възможност за възобновяване на досъдебното производство при установяване на факти или доказателства със съществено значение, които не са били известни при провеждане на предишното производство, нито възможността за отмяна от главния прокурор на основание член 328 от този кодекс на влязлото в сила постановление за приключване на производството, когато той установи, че не са били налице основания за прекратяване на досъдебното производство, поставят под въпрос извода, че от гледна точка на полското право възможностите за наказателно преследване са окончателно изчерпани.

               38

               Що се отнася до това, че от една страна, в случая, разглеждан в главното производство, постановлението е на районната прокуратурата в Коложбег като държавен орган по обвинението, и от друга страна, че не е изпълнена санкция, тези обстоятелства не са определящи за преценката дали с това постановление окончателно се изчерпват възможностите за наказателно преследване.

               39

               Всъщност член 54 от КПСШ е приложим и по отношение на актовете на орган, на когото в съответния национален правен ред е възложено да участва в наказателното правораздаване, какъвто е районната прокуратура в Колобжег, за окончателно прекратяване на наказателното производство в определена държава членка, дори тези актове да са приети без участието на съд и да не са под формата на съдебни решения (вж. в този смисъл решение от 11 февруари 2003 г., Gözütok и Brügge, C‑187/01 и C‑385/01, EU:C:2003:87, т. 28 и 38).

               40

               Що се отнася до липсата на санкция, следва да се отбележи, че член 54 от КПСШ предвижда като условие санкцията да е изпълнена или в процес на изпълнение, или да не може да бъде изпълнена по силата на законите на договарящата държава, която я е наложила, само в хипотезата на осъждане.

               41

               Ето защо обстоятелството, че в член 54 от КПСШ се говори за санкция, не позволява тълкуване в смисъл, че извън хипотезата на осъждане приложимостта на този член зависи от още едно допълнително условие.

               42

               За да се определи дали акт като разглеждания в главното производство представлява окончателно съдебно решение спрямо определено лице по смисъла на член 54 от КПСШ, следва на второ място да се установи дали този акт е постановен след преценка на по съществото на случая (вж. в този смисъл решения от 10 март 2005 г., Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, т. 30 и от 5 юни 2014 г., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, т. 28).

               43

               За това следва да се има предвид целта, преследвана с правната уредба, част от която е член 54 от КПСШ, както и контекстът на тази уредба (вж. в този смисъл решение от 16 октомври 2014 г., Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, т. 41 и цитираната съдебна практика).

               44

               В това отношение според практиката на Съда целта на закрепения в този член принцип ne bis in idem е, от една страна, да не се допуска в пространството на свобода, сигурност и правосъдие лице, спрямо което е постановено окончателно съдебно решение, да бъде — при упражняване на правото си на свободно движение — преследвано за едно и също деяние на територията на няколко договарящи държави, за да се гарантира правната сигурност посредством зачитане на влезлите в сила решения на публичните власти при липсата на хармонизация или сближаване на наказателните законодателства на държавите членки (вж. в този смисъл решения от 28 септември 2006 г., Gasparini и др., C‑467/04, EU:C:2006:610, т. 27, от 22 декември 2008 г., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, т. 41 и от 27 май 2014 г., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, т. 77).

               45

               От друга страна обаче, макар член 54 от КПСШ да има за цел да гарантира на лице, което е било осъдено и е изтърпяло наказанието си или евентуално е било окончателно оправдано в договаряща държава, възможността да се движи в Шенгенското пространство, без да се страхува от преследване за същото деяние в друга договаряща държава, той не цели да предпази заподозряно лице от вероятността да бъде подложено на последователни разследвания за едно и също деяние в няколко договарящи държави (решение от 22 декември 2008 г., Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, т. 44).

               46

               Всъщност в това отношение член 54 от КПСШ следва да се тълкува в светлината на член 3, параграф 2 ДЕС, според който Съюзът предоставя на своите граждани пространство на свобода, сигурност и правосъдие без вътрешни граници, в което е гарантирано свободното движение на хора, в съчетание с подходящи мерки по отношение на контрола на външните граници, както и предотвратяването и борбата с престъпността.

               47

               При това положение окончателният характер по смисъла на член 54 от КПСШ на постановен в държава членка наказателен акт трябва да се тълкува в светлината не само на необходимостта от гарантиране на свободното движение на хора, но и на необходимостта от подпомагане на предотвратяването и борбата с престъпността в рамките на пространството на свобода, сигурност и правосъдие.

               48

               По изложените по-горе съображения, акт за прекратяване на наказателно производство като разглеждания в главното производство, с който прокуратурата — без да проведе каквото и да било задълбочено разследване с цел събиране и преценка на доказателства — е приела, че не е необходимо да продължава наказателното преследване единствено по съображението, че обвиняемият е отказал да даде обяснения, а пострадалият и един косвен свидетел живеят в Германия, което не е позволило в хода на разследването да бъдат събрани техните показания и съответно да се проверят твърденията на пострадалия, не представлява акт, постановен след преценка по съществото на случая.

               49

               Всъщност прилагането на член 54 от КПСШ по отношение на такъв акт би затруднило и дори би препятствало всяка конкретна възможност за санкциониране в съответните държави членки на противоправното поведение, заради което е преследван обвиняемият. От една страна, посоченият акт ще е приет от съдебен орган на държава членка без каквато и да било задълбочена преценка на противоправното поведение, заради което е преследван обвиняемият. От друга страна, образуването на наказателно производство в друга държава членка за същото деяние би било осуетено. Такава последица очевидно противоречи на самата цел на член 3, параграф 2 ДЕС (вж. в този смисъл решение от 10 март 2005 г., Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, т. 33 и 34).

               50

               Накрая, както вече е отбелязал Съдът, член 54 от КПСШ по необходимост предполага, че между договарящите страни съществува взаимно доверие в съответните им системи на наказателно правосъдие и че всяка от тях приема прилагането на действащото в другите договарящи страни наказателно право дори когато прилагането на собственото ѝ национално право би довело до различен резултат (решение от 11 декември 2008 г., Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, т. 37 и цитираната съдебна практика).

               51

               Това взаимно доверие налага съответните компетентни органи на втората договаряща държава да приемат окончателното решение, постановено на територията на първата договаряща държава, такова каквото то им е предоставено.

               52

               Посоченото взаимно доверие обаче би могло да просъществува само ако втората договаряща държава е в състояние да се увери въз основа на представените от първата договаряща държава доказателства, че съответното решение на компетентните органи на първата държава действително е окончателно решение, съдържащо преценка по съществото на случая.

               53

               Следователно, както посочва генералният адвокат в точки 74—78 и 84 от заключението си, постановление на прокуратурата като разглежданото в главното производство, с което се слага край на наказателното преследване и се прекратява досъдебното производство, не би могло — тъй като в противен случай би било поставено под въпрос взаимното доверие между държавите членки — да се счита за издадено след преценка по съществото на случая и следователно да се окачестви като окончателно съдебно решение по смисъла на член 54 от КПСШ, когато от самите мотиви на това постановление е видно, че не е проведено задълбочено разследване. В това отношение обстоятелството, че не са разпитани пострадалият и евентуалният свидетел, сочи, че в случая, разглеждан в главното производство, не е проведено задълбочено разследване.

               54

               По изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от КПСШ, трябва, в светлината на член 50 от Хартата, да се тълкува в смисъл, че постановление на прокуратурата, с което се слага край на наказателното преследване и окончателно — стига да няма възобновяване или отмяна — се прекратява досъдебното производство срещу определено лице, без да бъде наложена санкция, не може да се окачестви като окончателно съдебно решение по смисъла на тези членове, когато от мотивите на постановлението е видно, че посоченото производство е прекратено, без да е проведено задълбочено разследване, за което сочи обстоятелството, че не са разпитани пострадалият и евентуалният свидетел.

         По първия въпрос

               55

               Предвид отговора, даден на втория въпрос, не следва да се отговаря на първия въпрос.

         По съдебните разноски

               56

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

                     Принципът ne bis in idem, закрепен в член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г., трябва, в светлината на член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, да се тълкува в смисъл, че постановление на прокуратурата, с което се слага край на наказателното преследване и окончателно — стига да няма възобновяване или отмяна — се прекратява досъдебното производство срещу определено лице, без да бъде наложена санкция, не може да се окачестви като окончателно съдебно решение по смисъла на тези членове, когато от мотивите на постановлението е видно, че посоченото производство е прекратено, без да е проведено задълбочено разследване, за което сочи обстоятелството, че не са разпитани пострадалият и евентуалният свидетел.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Съда (първи състав) от 18 юни 1991 г. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli срещу Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA и Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Искане за преюдициално заключение: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Италия. # Дело C-295/89.