Решение на Общия съд (четвърти състав) от 4 юли 2014 г. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-345/13.


Решение на Първоинстанционния съд (трети разширен състав) от 8 октомври 1996 г. # Compagnie maritime belge transports SA и Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. и Nedlloyd Lijnen BV срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция - Регламент (ЕИО) № 4056/86. # Съединени дела T-24/93, T-25/93, T-26/93 и T-28/93.


title: Решение на Съда (трети състав) от 30 септември 2010 г.#Uszodaépítő kft срещу APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Искане за преюдициално заключение: Baranya Megyei Bíróság - Унгария.#Шеста директива ДДС - Директива 2006/112/ЕО - Право на приспадане на заплатения по получени доставки данък - Нова национална правна уредба - Изисквания за съдържанието на фактурата - Прилагане с обратна сила - Загубване на правото на приспадане.#Дело C-392/09.

text:
      Дело C-392/09
      Uszodaépítő kft
      срещу
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (Преюдициално запитване, отправено от Baranya Megyei Bíróság)
      „Шеста директива ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Право на приспадане на заплатения по получени доставки данък — Нова национална правна уредба — Изисквания за съдържанието на фактурата — Прилагане с обратна сила — Загубване на правото на приспадане“
      Резюме на решението
      Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Процедура по самоначисляване — Данъчнозадължено лице, платец на данък
            върху добавената стойност в качеството му на получател на стоки и услуги — Право на приспадане
      (членове 167, 168 и 178 от Директива 2006/112 на Съвета)
      Членове 167, 168 и 178 от Директива 2006/112 относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкуват
         в смисъл, че не допускат прилагането с обратна сила на национално законодателство, което в рамките на режим на самоначисляване
         подчинява приспадането на данъка върху добавената стойност за строителни работи на условието да се поправят фактурите за тези
         сделки и да се подаде коригираща допълнителна декларация, въпреки че съответният данъчен орган разполага с цялата необходима
         информация, за да установи, че данъчнозадълженото лице е платец на данъка върху добавената стойност в качеството му на получател
         по разглежданите сделки, и за да провери размера на подлежащия на приспадане данък.

      Всъщност фактът, че данъчнозадълженото лице е избрало прилагането на новия закон за ДДС пред прилагането на стария закон,
         сам по себе си не може да засегне правото му на приспадане на платения по получените доставки ДДС, което произтича пряко от
         членове 167 и 168 от Директива 2006/112. Освен това принципът на данъчния неутралитет налага да се предостави приспадане на
         ДДС по получените доставки, ако са изпълнени материалноправните изисквания, дори данъчнозадължените лица да не са спазили
         някои формални изисквания. Следователно, след като данъчната администрация разполага с необходимата информация, за да установи,
         че данъчнозадълженото лице като получател на разглежданите услуги е платец на данък върху добавената стойност, членове 167
         и 168 и член 178, буква е) от Директива 2006/112 не допускат данъчно законодателство, налагащо допълнителни условия във връзка
         с правото на данъчнозадълженото лице да приспадне този данък, които могат да осуетят упражняването на това право Такъв обаче
         може да бъде случаят, когато предвидените в член 168, буква a) от Директива 2006/112 материалноправни условия за придобиване
         на право на приспадане са изпълнени и когато към момента, в който данъчната администрация откаже да признае на данъчнозадълженото
         лице правото на приспадане на данък върху добавената стойност, този орган разполага с цялата необходима информация, за да
         установи, че данъчнозадълженото лице е платец на данъка.

      (виж точки 36, 39, 40, 42, 43 и 46 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      30 септември 2010 година(*)

      „Шеста директива ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Право на приспадане на заплатения по получени доставки данък — Нова национална правна уредба — Изисквания за съдържанието на фактурата — Прилагане с обратна сила — Загубване на правото на приспадане“
      По дело C‑392/09
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Baranya Megyei Bíróság (Унгария) с акт от 2 април
         2009 г., постъпил в Съда на 5 октомври 2009 г., в рамките на производство по дело

      Uszodaépítő kft
      срещу
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г-н K. Lenaerts (докладчик), председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász, г‑н J. Malenovský
         и г‑н D. Šváby, съдии,

      генерален адвокат: г-н N. Jääskinen,
      секретар: г-н R. Grass,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за унгарското правителство, от г-жа J. Fazekas, г‑н M. Fehér и г‑жа Z. Tóth, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г-н B. D. Simon, в качеството на представител,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 17 и 20 от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година
         относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху
         добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1), изменена с Директива 2001/115/ЕО на Съвета от 20 декември 2001 г.
         (ОВ L 15, 2002 г., стр. 24, наричана по-нататък „Шеста директива“), както и на общите принципи на правото на Съюза

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Uszodaépítő kft и APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (главна служба
         на централната администрация за данъци и финансов контрол, наричана по-нататък „APEH“) по повод на отказа на последната да
         признае на жалбоподателя по главното производство правото да приспадне данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък
         „ДДС“) за получени от него доставки на строителни работи от размера на ДДС, чието плащане той дължи.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съгласно членове 411 и 413 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху
         добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7) тази директива
         отменя и заменя, считано от 1 януари 2007 г., законодателството на Съюза в областта на ДДС, и в частност Шеста директива.
         Съгласно съображения 1 и 3 от Директива 2006/112 преработването на Шеста директива е било необходимо, така че разпоредбите
         относно хармонизирането на законодателствата на държавите членки в областта на ДДС да бъдат изложени по ясен и рационален
         начин в нова структура и нов текст, без по принцип да се внасят съществени промени. В този смисъл разпоредбите на Директива
         2006/112 по същество са идентични със съответните разпоредби от Шеста директива.

      4        Съгласно член 167 от Директива 2006/112, който възпроизвежда текста на член 17, параграф 1 от Шеста директива, „[п]равото
         на приспадане възниква по времето, когато подлежащият на приспадане данък стане изискуем“.

      5        Член 168, буква a) от Директива 2006/112, който по същество е формулиран по същия начин като член 17, параграф 2, буква a)
         от Шеста директива в редакцията му съгласно член 28е, параграф 1 от Шеста директива, гласи:

      „Доколкото стоките и услугите се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадължено лице, същото има правото, в
         държава членка, в която извършва тези сделки да приспадне следното от дължимия данък върху добавената стойност, който то е
         задължено да плати:

      a)      дължимия или платен ДДС в тази държава членка по отношение на доставката за него на стоки или услуги, извършена или която
         предстои да бъде извършена от друго данъчнозадължено лице“.

      6        Член 178 от Директива 2006/112, който по същество възпроизвежда текста на член 18, параграф 1 от Шеста директива в редакцията
         му съгласно член 28е, точка 2 от Шеста директива, съдържа следните разпоредби:

      „За да може да упражни правото си на приспадане, данъчнозадълженото лице трябва да отговаря на следните условия:
      […]
      е)      когато се изисква да плати ДДС като клиент, [в случаите, в които] се прилагат членове 194—197 или член 199, [то] трябва да
         спази формалностите, установени от всяка държава членка“.

      7        Член 199, параграф 1, буква а) от Директива 2006/112 предвижда:

      „1.      Държавите членки могат да предвидят, че лицето — платец на ДДС, е данъчнозадълженото лице, за което е направена някоя от следните
         доставки:

      a)      доставката на строителни работи […]“.
      8        Режим като този по член 199, параграф 1, буква a) от Директива 2006/112 обикновено се нарича „самоначисляване“ и преди това
         е бил предвиден в член 21, параграф 1 от Шеста директива.

       Национална правна уредба
      9        Член 127, параграф 1, буква a) от закон CXXVII от 2007 г. за ДДС (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény,
         наричан по-нататък „новият закон за ДДС“), влязъл в сила на 1 януари 2008 г., гласи, че „[м]атериалноправно условие за упражняването
         на правото на приспадане е данъчнозадълженото лице да разполага лично […] с издадена на негово име фактура, с която се удостоверява
         осъществяването на сделката“.

      10      Член 142, параграф 1, буква б) от новия закон за ДДС предвижда:

      „1)      Данъкът се заплаща от приобретателя на стоката или от получателя на услугата:
      […]
      б)      в случай на строителни работи […]“.
      11      Съгласно член 142, параграф 7 от новия закон за ДДС, „когато се прилага параграф 1, продавачът на стоките или доставчикът
         на услугата изготвя фактура, в която не се посочват нито размерът на платения по получените доставки данък, нито данъчната
         ставка […]“.

      12      Член 169, буква k), от новия закон за ДДС гласи:

      „Фактурата трябва да съдържа задължително следната информация:
      k)      […] когато приобретателят на стоките или получателят на услугата е платец на данъка, позоваване на правна норма или друга
         ясна препратка в смисъл, че продажбата на стоките или доставката на услугата

      […]
      kb)      се облага с данък при приобретателя на стоката или получателя на услугата“.
      13      Член 269, параграф 1 от новия закон за ДДС също предвижда:

      „Когато както настоящият закон, така и закон LXXIV от 1992 г. за ДДС [наричан по-нататък „старият закон за ДДС“] определят
         едни и същи лица като носители на правата и задълженията, които се упражняват, съответно изпълняват чрез самоначисляване и
         произтичат от облагаема сделка с идентичен фактически състав, определянето и прилагането на посочените права и задължения
         ще продължи да се урежда изключително от разпоредбите на [стария] закон [за] ДДС, дори след влизането в сила на настоящия
         закон, освен ако за разлика от [стария] закон [за] ДДС настоящият закон премахва по общ начин задълженията за всички заинтересовани
         лица или им налага по-малко обременителни задължения или им признава нови или допълнителни права. В този случай заинтересованите
         лица могат по общо решение да изберат правата и задълженията им да се определят и прилагат в съответствие с настоящия закон,
         дори когато тези права и задължения са възникнали преди влизането в сила на настоящия закон, но в рамките на давностния срок,
         при условие че всички заинтересовани лица предварително уведомят за своето решение данъчния орган с обща писмена молба, която
         следва да бъде получена от посочения орган най-късно до 15 февруари 2008 г. Този срок е преклузивен и не може да бъде възстановяван.
         След изтичане на срока може да се подаде допълнителна декларация, без това да води до санкции за забава“.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      14      На 9 юни 2006 г. жалбоподателят по главното производство сключва като главен изпълнител с NÁS MPS-4 kft, като възложител,
         договор за извършване на строителни работи. Жалбоподателят по главното производство извършва посочените работи с участието
         на различни подизпълнители.

      15      Строителните работи започват през пролетта на 2007 г., но са прекъснати през лятото на същата година поради проблеми от финансово
         естество. Издадени са фактури за извършените до момента на прекъсването работи. Както жалбоподателят по главното производство,
         така и неговите подизпълнители изпълняват задълженията си за деклариране и плащане на ДДС съгласно стария закон за ДДС.

      16      На 14 февруари 2008 г., след влизането в сила на новия закон за ДДС, по общо решение съгласно член 269, параграф 1 от посочения
         закон жалбоподателят по главното производство, възложителят и подизпълнителите отправят искане за прилагане на разпоредбите
         на новия закон по отношение на строителните работи, извършени въз основа както на договора между жалбоподателя по главното
         производство и възложителя, така и на договорите, сключени между жалбоподателя и неговите подизпълнители (наричано по-нататък
         „декларацията от 14 февруари 2008 г.“).

      17      След извършена от данъчната администрация проверка на представената от жалбоподателя по главното производство справка-декларация
         за ДДС за финансовата 2007 г., посочената администрация установява с решение от 23 май 2008 г., че за периода от април до
         септември 2007 г. той дължи данък с общ размер 52 822 000 HUF. В това отношение данъчният орган обяснява, че жалбоподателят
         по главното производство не може да упражни правото на приспадане въз основа на издадените от подизпълнителите фактури, тъй
         като тези фактури не съответстват на разпоредбите на новия закон за ДДС. Всъщност вследствие на декларацията от 14 февруари
         2008 г. разпоредбите на новия закон за ДДС в областта на самоначисляването се прилагат с обратна сила за фактурите, издадени
         през финансовата 2007 г. Според посочения орган издадените от подизпълнителите фактури трябва да съответстват на разпоредбите
         на член 142, параграф 7 и член 169, буква k) от този нов закон. Следователно за да може жалбоподателят по главното производство
         да упражни правото си на приспадане съгласно разпоредбите на новия закон за ДДС, от една страна, подизпълнителите трябва да
         променят издадените фактури, а от друга страна, жалбоподателят трябва да промени своята справка-декларация за ДДС за финансовата
         2007 г., като подаде допълнителна декларация.

      18      С Решение от 5 септември 2008 г. APEH потвърждава решението от 23 май 2008 г.

      19      Жалбоподателят по главното производство подава жалба пред запитващата юрисдикция, с която иска отмяната на решението на APEH
         от 5 септември 2008 г. Посочената юрисдикция счита, че като отменя с обратна сила правото на приспадане, надлежно упражнявано
         от жалбоподателя по главното производство съгласно стария закон за ДДС, член 269, параграф 1 от новия закон за ДДС нарушава
         членове 17 и 20 от Шеста директива, както и различни общи принципи на правото на Съюза.

      20      При тези условия Baranya Megyei Bíróság решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Съвместима ли е с членове 17 и 20 от Шеста директива правна разпоредба на държава членка, влязла в сила на 1 януари 2008 г.,
         след възникване на правото на приспадане на данъка, която за приспадането на ДДС, платен и деклариран за доставени стоки или
         предоставени услуги през финансовата 2007 г., изисква промяна на съдържанието на фактурите и представяне на допълнителна декларация?

      2)      Съвместима ли е с общите принципи на правото [на Съюза] и по-конкретно обективно оправдана, разумна, пропорционална и съответстваща
         на принципа на правната сигурност ли е мярката по член 269, параграф 1 от новия закон за ДДС, съгласно която при изпълнение
         на посочените в този член изисквания правата и задълженията се определят и прилагат в съответствие с разпоредбите на новия
         закон, дори когато са възникнали преди неговото влизане в сила, но в рамките на давностния срок?“.

       По преюдициалните въпроси
       По допустимостта
      21      Унгарското правителство подчертава, че спорът по главното производство не налага тълкуване на правните разпоредби и принципи,
         посочени в акта за преюдициално запитване. В това отношение то отбелязва, от една страна, че прилагането с обратна сила на
         разпоредбите на новия закон за ДДС се основава изключително на изрично и доброволно волеизявление на жалбоподателя по главното
         производство и на другите заинтересовани данъчнозадължени лица. Доколкото обаче жалбоподателят по главното производство изрично
         поискал такова прилагане на този закон, той трябвало да се съобрази с произтичащите от това правни последици. От друга страна,
         спорът по главното производство възникнал в резултат на погрешното тълкуване от жалбоподателя по главното производство на
         преходните разпоредби на новия закон за ДДС. Посоченият спор повдигал въпрос, свързан с тълкуването на националното право,
         а не на правото на Съюза.

      22      В това отношение е подходящо да се припомни, че по силата на постоянната съдебна практика в рамките на сътрудничеството между
         Съда на Европейския съюз и националните юрисдикции, предвидено в член 267 ДФЕС, само националните юрисдикции, които са сезирани
         със спора и трябва да поемат отговорността за последващото му съдебно решаване, могат да преценят — предвид особеностите на
         всяко дело — както необходимостта от преюдициално заключение, за да могат да постановят решението си, така и релевантността
         на въпросите, които поставят на Съда. Ето защо, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза,
         по принцип Съдът трябва да се произнесе (вж. по-специално Решение от 13 март 2001 г. по дело PreussenElektra, C‑379/98, Recueil,
         стр. I‑2099, точка 38, Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Gottwald, C‑103/08, Сборник, стp. I‑9117, точка 16 и Решение
         от 22 април 2010 г. по дело Dimos Agiou Nikolaou, C‑82/09, все още непубликувано в Сборника, точка 14).

      23      От това следва, че презумпцията за релевантност на поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси може да бъде
         оборена само в изключителни случаи, по-специално когато е ясно, че исканото тълкуване на посочените във въпросите разпоредби
         от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство (вж. по-специално
         Решение по дело Gottwald, посочено по-горе, точка 17 и цитираната съдебна практика).

      24      В конкретния случай обаче независимо че жалбоподателят по главното производство е избрал прилагането на новия закон за ДДС
         и дори извършеният от него избор да се основава на погрешно тълкуване на разглеждания закон, това не променя факта, че разпоредбите
         на този нов закон са приложими към спора по главното производство и запитващата юрисдикция има съмнения относно съответствието
         на преходните мерки от посочения закон с различни разпоредби на правото на Съюза, тъй като тези мерки са пречка жалбоподателят
         по главното производство да упражни правото си на приспадане на ДДС.

      25      Ето защо се налага изводът, че не е очевидно, че поисканото тълкуване на правото на Съюза е ирелевантно за решението, което
         запитващата юрисдикция трябва да постанови.

      26      Следователно преюдициалното запитване трябва да се обяви за допустимо.

       По първия въпрос
      27      Що се отнася, на първо място, до предмета на първия въпрос, следва да се заключи, че искането на запитващата юрисдикция е
         за тълкуване на членове 17 и 20 от Шеста директива.

      28      Съгласно членове 411 и 413 от Директива 2006/112 обаче тя отменя и заменя Шеста директива, считано от 1 януари 2007 г.

      29      Така, след като фактите, които са от значение за спора в главното производство, са настъпили след 1 януари 2007 г., за този
         спор е релевантно единствено тълкуването на разпоредбите на Директива 2006/112.

      30      Обстоятелството, че формално националната юрисдикция е формулирала преюдициалните въпроси чрез позоваване единствено на разпоредбите
         на Шеста директива, не е пречка за Съда да предостави на тази юрисдикция всички насоки за тълкуване, които могат да бъдат
         полезни за решаване на делото, с което е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила във въпросите си (вж. в този
         смисъл Решение от 27 октомври 2009 г. по дело ČEZ, C‑115/08, Сборник, стр. I‑10265, точка 81 и Решение от 12 януари 2010 г.
         по дело Petersen, C‑341/08, все още непубликувано в Сборника, точка 48).

      31      В това отношение следва да се отбележи, че както произтича от съображение 3 от Директива 2006/112, тя преработва съществуващото
         законодателство в областта на хармонизирането на законодателствата на държавите членки относно ДДС, и в частност Шеста директива,
         без по принцип да внася съществени промени в това законодателство.

      32      При това положение трябва да се приеме, че първият отправен въпрос се отнася до тълкуването на членове 167 и 168 от Директива
         2006/112, които съответстват на посочените в акта за преюдициално запитване разпоредби на Шеста директива. От друга страна,
         доколкото първият въпрос се отнася по същество до условията за упражняване на правото на приспадане на ДДС, следва да се приеме,
         че с него се иска и тълкуването на член 178 от Директива 2006/112.

      33      На второ място, що се отнася до съществото на спора, запитващата юрисдикция пита дали членове 167, 168 и 178 от Директива
         2006/112 не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която в рамките на прилагането с
         обратна сила на нови разпоредби относно самоначисляването подчинява приспадането на ДДС на условието да се поправят фактурите
         за сделки, осъществени преди влизането в сила на новия закон, и да се подаде допълнителна данъчна декларация.

      34      В това отношение от една страна следва да се напомни, че предвиденото в членове 167 и 168 от Директива 2006/112 право на приспадане
         е неразделна част от механизма на ДДС и по принцип не може да се ограничава. То може да бъде упражнявано незабавно по отношение
         на целия данък, начислен по получени доставки (Решение от 15 юли 2010 г. по дело Pannon Gép Centrum, C‑368/09, все още непубликувано
         в Сборника, точка 37 и цитираната съдебна практика).

      35      Режимът на приспадането цели да освободи изцяло данъчнозадълженото лице от тежестта на дължимото или заплатено ДДС в рамките
         на цялата му икономическа дейност. Ето защо общата система по ДДС гарантира неутралитет по отношение на данъчната тежест за
         всички икономически дейности, при условие че самите те по принцип подлежат на облагане с ДДС (вж. Решение от 22 февруари 2001 г.
         по дело Abbey National, C‑408/98, Recueil, стр. I‑1361, точка 24, Решение от 21 април 2005 г. по дело HE, C‑25/03, Recueil,
         стр. I‑3123, точка 70, както и Решение от 6 юли 2006 г. по дело Kittel и Recolta Recycling, C‑439/04 и C‑440/04, Recueil,
         стр. I‑6161, точка 48).

      36      Следователно фактът, че данъчнозадълженото лице е избрало прилагането на новия закон за ДДС пред прилагането на стария закон,
         сам по себе си не може да засегне правото му на приспадане на платения по получените доставки ДДС, което произтича пряко от
         членове 167 и 168 от Директива 2006/112.

      37      По отношение, от друга страна, на условията за упражняване на правото на приспадане на ДДС, предвидени в член 178 от Директива
         2006/112, доколкото става въпрос за процедура по самоначисляване съгласно член 199, параграф 1, буква a) от Директива 2006/112,
         следва да се заключи, че приложими са само условията, посочени в член 178, буква е). Следователно, за да може да упражни правото
         си на приспадане, данъчнозадълженото лице, което в качеството си на получател на услуги е платец на свързания с тях ДДС, не
         е задължено да разполага с фактура, изготвена според формалните изисквания на Директива 2006/112, а трябва единствено да спази
         формалните условия, установени от съответната държава членка съгласно предоставената с член 178, буква е) от същата директива
         възможност (вж. в този смисъл Решение от 1 април 2004 г. по дело Bockemühl, C‑90/02, Recueil, стр. I‑3303, точка 47).

      38      От съдебната практика следва, че така установените от съответната държава членка формални условия, които трябва да бъдат изпълнени
         от данъчнозадълженото лице, за да може то да упражни правото на приспадане на ДДС, не могат да превишават строго необходимото
         с оглед на проверката за правилно прилагане на процедурата по самоначисляване (вж. в този смисъл Решение по дело Bockemühl,
         посочено по-горе, точка 50).

      39      Във връзка с това е постановено, че принципът на данъчния неутралитет налага да се предостави приспадане на ДДС по получените
         доставки, ако са изпълнени материалноправните изисквания, дори данъчнозадължените лица да не са спазили някои формални изисквания
         (Решение от 8 май 2008 г. по дело Ecotrade, C‑95/07 и C‑96/07, Сборник, стр. I‑3457, точка 63).

      40      Следователно след като данъчната администрация разполага с необходимата информация, за да установи, че данъчнозадълженото
         лице като получател на разглежданите услуги е платец на ДДС, членове 167 и 168 и член 178, буква е) от Директива 2006/112
         не допускат данъчно законодателство, налагащо допълнителни условия във връзка с правото на данъчнозадълженото лице да приспадне
         този данък, които могат да осуетят упражняването на това право (вж. в този смисъл Решение по дело Bockemühl, посочено по-горе,
         точка 51 и Решение по дело Ecotrade, посочено по-горе, точка 64).

      41      В рамките на спора по главното производство данъчната администрация отказва да признае на жалбоподателя по главното производство
         право на приспадане на ДДС за строителните работи, извършени през финансовата 2007 г. от неговите подизпълнители, с мотиви,
         от една страна, че жалбоподателят не разполага за посочените сделки с поправени фактури, които да съответстват на разпоредбите
         на член 142, параграф 7 и член 169, буква k) от новия закон за ДДС, приложими с обратна сила, считано от 1 януари 2008 г.,
         и от друга страна, че той не e променил данъчната си декларация за финансовата 2007 г. въз основа на така поправените фактури.

      42      На първо място, от делото следва, че предвидените в член 168, буква a) от Директива 2006/112 материалноправни условия за придобиване
         на право на приспадане на ДДС са изпълнени, така че жалбоподателят по главното производство може да се ползва от това право
         по отношение на ДДС за извършените от неговите подизпълнители строителни работи. Необходимо е да се отбележи, че всъщност
         последните са използвани за целите на облагаемите сделки на данъчнозадълженото лице в съответната държава членка. От друга
         страна, въз основа на данъчната декларация за финансовата 2007 г. съответният данъчен орган е бил уведомен, че посочените
         материалноправни условия са изпълнени.

      43      На второ място, безспорно е, че към момента, в който е отказал да признае на жалбоподателя по главното производство право
         на приспадане на ДДС, въз основа на данъчната декларация за финансовата 2007 г. и на декларацията от 14 февруари 2008 г. данъчният
         орган е разполагал с цялата необходима информация, за да установи, че в качеството му на получател на строителните работи,
         извършени от неговите подизпълнители, жалбоподателят по главното производство е платец на ДДС.

      44      Както отбелязва Европейската комисия, налагането на формални условия като разглежданите по главното производство може да осуети
         упражняването на правото на приспадане на жалбоподателя по главното производство.

      45      Така, с оглед на цитираната в точки 39 и 40 от настоящото решение съдебна практика следва да се счита, че членове 167, 168
         и 178 от Директива 2006/112 не допускат налагането на формални условия като разглежданите по главното производство.

      46      При тези обстоятелства членове 167, 168 и 178 от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането
         с обратна сила на национално законодателство, което в рамките на режим на самоначисляване подчинява приспадането на ДДС за
         строителни работи на условието да се поправят фактурите за тези сделки и да се подаде коригираща допълнителна декларация,
         въпреки че съответният данъчен орган разполага с цялата необходима информация, за да установи, че данъчнозадълженото лице
         е платец на ДДС в качеството му на получател по разглежданите сделки, и за да провери размера на подлежащия на приспадане
         данък.

       По втория въпрос
      47      Предвид отговора на първия въпрос на втория въпрос не следва да се отговаря.

       По съдебните разноски
      48      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      Членове 167, 168 и 178 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху
            добавената стойност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането с обратна сила на национално законодателство,
            което в рамките на режим на самоначисляване подчинява приспадането на данъка върху добавената стойност за строителни работи
            на условието да се поправят фактурите за тези сделки и да се подаде коригираща допълнителна декларация, въпреки че съответният
            данъчен орган разполага с цялата необходима информация, за да установи, че данъчнозадълженото лице е платец на данъка върху
            добавената стойност в качеството му на получател по разглежданите сделки, и за да провери размера на подлежащия на приспадане
            данък.
      Подписи
      * Език на производството: унгарски.


Решение на Съда (пети състав) от 10 април 2003 г. # Christian Schulin срещу Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Искане за преюдициално заключение: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Германия. # Дело C-305/00.


Решение на Съда (шести състав) от 5 октомври 1999 г. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc и T.C. Harrison Group Ltd срещу Commissioners of Customs & Excise. # Искане за преюдициално заключение: Court of Appeal (England & Wales) - Обединеното кралство. # ДДС. # Дело C-305/97.


title: Решение на Съда (девети състав) от 22 януари 2015 г.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne срещу État belge.#Преюдициално запитване, отправено от Cour d'appel de Mons.#Преюдициално запитване — Директива 77/388/ЕИО — ДДС — Случаи на освобождаване — Член 13, Б, буква б) — Понятие за освободено от данъчно облагане отдаване под наем на недвижими имоти — Възмездно предоставяне на разположение на футболен стадион — Договор за предоставяне на разположение, съгласно който собственикът си запазва някои права и прерогативи — Предоставяне от собственика на различни услуги, съответстващи на 80 % от предвиденото по договора възнаграждение.#Дело C-55/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
      22 януари 2015 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Директива 77/388/ЕИО — ДДС — Случаи на освобождаване — Член 13, Б, буква б) — Понятие за освободено от данъчно облагане отдаване под наем на недвижими имоти — Възмездно предоставяне на разположение на футболен стадион — Договор за предоставяне на разположение, съгласно който собственикът си запазва някои права и прерогативи — Предоставяне от собственика на различни услуги, съответстващи на 80 % от предвиденото по договора възнаграждение“
      По дело C‑55/14
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Cour d’appel de Mons (Белгия) с акт от 31 януари 2014 г., постъпил в Съда на 5 февруари 2014 г., в рамките на производство по дело

         Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      срещу

         État belge,

      СЪДЪТ (девети състав),
      състоящ се от: J. Malenovský, изпълняващ функцията на председател на девети състав, M. Safjan (докладчик) и A. Prechal, съдии,
      генерален адвокат: P. Cruz Villalón,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Régie communale autonome du stade Luc Varenne, от W. Panis, avocat,

               —

               за белгийското правителство, от M. Jacobs и J.‑C. Halleux, в качеството на представители,

               —

               за гръцкото правителство, от I. Bakopoulos и V. Stroumpouli, в качеството на представители,

               —

               за нидерландското правителство, от M. Bulterman и M. Gijzen, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от C. Soulay и L. Lozano Palacios, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 13, Б, буква б) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1, наричана по-нататък „Шеста директива“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Régie communale autonome du stade Luc Varenne (наричано по-нататък „дружеството с общинско участие“) и État belge относно правото на приспадане на данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“), начислен при придобиване на съоръжения на футболния стадион Luc Varenne, в размер на 1350001,79 EUR.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Член 2 от Шеста директива, който се съдържа в дял II от нея, озаглавен „Обхват“, гласи:
               „С [ДДС] се облага:

                        1.

                        доставката на стоки или услуги, извършена възмездно на територията на страната от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество;

                  […]“. [неофициален превод]

               4

               Член 13 от тази директива, озаглавен „Освободени доставки на територията на страната“, предвижда в част Б, озаглавена „Други случаи на освобождаване от данък“:
               „Без да се засягат други общностни разпоредби, държавите членки при условия, които те определят, за да осигурят правилно и ясно прилагане на правилата за освободени доставки и да предотвратят възможните данъчна измама, избягване на данъци или злоупотреба, освобождават от данък върху добавената стойност:
               […]

                        б)

                        отдаване под наем или аренда на недвижими имоти, с изключение на:

                                 1.

                                 предоставянето на настаняване съгласно определенията в законодателството на държавите членки, в хотелския сектор или в секторите с подобна функция, включително предоставянето на настаняване във ваканционни селища или на площадки, разработени за ползване като къмпинги;

                                 2.

                                 отдаването под наем на помещения и площадки за паркиране на моторни превозни средства;

                                 3.

                                 отдаването под наем на постоянно инсталирано оборудване и машини;

                                 4.

                                 отдаването под наем на сейфове.

                           Държавите членки могат да прилагат и други изключения от обхвата на настоящата разпоредба за освобождаване;

                  […]“. [неофициален превод]

               5

               Съдържанието на посочената по-горе разпоредба от Шеста директива е възпроизведено почти без изменения в член 135 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7), която представлява преработен текст на Шеста директива с последвалите ѝ изменения.

               6

               Член 17, параграф 2, буква a) от Шеста директива (понастоящем член 168 от Директива 2006/112) гласи:
               „Доколкото стоките и услугите се използват за нуждите на неговите облагаеми сделки, данъчнозадълженото лице има право да приспадне от дължимия данък:

                        a)

                        дължимия или платен [ДДС] на територията на страната за стоки или услуги, които друго данъчнозадължено лице му е доставило или предстои да му достави“. [неофициален превод]

         Белгийското право

               7

               Член 19, параграф 1 от Кодекса за данъка върху добавената стойност, в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „Кодексът за ДДС“), гласи:
               „Ползването на включен в предприятието актив за лични нужди на данъчнозадълженото лице или на персонала му или по-общо за цели, които не са свързани с икономическата дейност на това лице, се приравнява на възмездна доставка на услуги, когато този актив поражда право на пълно или частично приспадане на данъка“.

               8

               Съгласно член 44, параграф 3, точка 2 от Кодекса за ДДС не подлежат на облагане:
               „отдаването под аренда или наем и прехвърлянето на права и задължения по договор за наем на недвижими по естеството си вещи, както и ползването на такива имоти при условията на член 19, параграф 1, с изключение на:

                        a)

                        следните доставки на услуги:

                                 —

                                 предоставяне на разположение на помещения и площадки за паркиране на моторни превозни средства,

                                 —

                                 предоставяне на разположение на помещения и площадки за складиране на стоки,

                                 —

                                 предоставяне на настаняване в мебелирани помещения в хотели, мотели и места за настаняване на хотелски начала,

                                 —

                                 предоставяне на разположение на места за площадки за къмпинг,

                        b)

                        отдаване под наем — финансиране на недвижими имоти, предоставено на предприятие, извършващо дейност по отдаването им под наем — финансиране на недвижими имоти или отдаване под наем под формата на лизинг на недвижими имоти, когато предприятието строи, възлага построяването или придобива по силата на облагаема сделка сградата, която е предмет на договора и която наемателят наема за упражняване на облагаема дейност; Кралят определя условията, на които трябва да отговаря договорът за отдаване под наем и финансиране на недвижими имоти, и по-специално условията относно неговия срок, естеството и предназначението на имотите, за които се отнася, както и правата и задълженията на наемателя;

                        c)

                        отдаване под наем на сейфове“.

               9

               Член 45, параграф 1, точка 1 от Кодекса за ДДС гласи:
               „Данъчнозадълженото лице може да приспадне от дължимия от него данък данъка върху стоките и услугите, които са му били доставени, стоките, които е внесъл в страната, и вътрешнообщностното придобиване на стоки, доколкото ги използва за извършването на:

                        1°

                        облагаеми сделки […]“.

               10

               Член 1 от Кралски указ № 3 от 10 декември 1969 г. относно приспаданията за прилагането на данъка върху добавената стойност гласи:
               „1.   Без да се засяга прилагането на член 45, параграфи 1 bis, 2 и 3 от Кодекса за [ДДС], данъчнозадълженото лице приспада, при условията, предвидени в членове 2 и 4 от настоящия указ, данъка върху стоки и услуги, предназначени от него за извършване на сделки по член 45, параграф 1, точки 1—5 от Кодекса.
               Когато при упражняване на икономическата си дейност извършва и други сделки, които не позволяват приспадане, за определяне на приспаданията данъчнозадълженото лице се съобразява с разпоредбите на членове 46 и 48 от Кодекса и 12—21 от настоящия указ.
               2.   Не подлежи на каквото и да било приспадане данъкът, платен за стоки и услуги, които са предназначени от данъчнозадълженото лице за лична употреба или за цели, различни от тези на икономическата му дейност.
               В случаите, когато стока или услуга е частично предназначена за използване за такива цели, приспадане за тази част е изключено. Определянето на частта за такова използване се извършва от данъчнозадълженото лице и подлежи на контрол от администрацията“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               11

               Дружеството с общинско участие стопанисва футболния стадион Luc Varenne, за придобиването на който е заплатило сума от 6428579,97 EUR, както и ДДС в размер на 1350001,79 EUR.

               12

               На 25 август 2003 г. дружеството с общинско участие сключва с Royal Football Club de Tournai ASBL (наричано по-нататък „RFCT“) договор за възмездно ползване от последното на съоръженията на футболния стадион Luc Varenne.

               13

               Дружеството с общинско участие приспада целия платен от него за придобиването на съоръженията ДДС.

               14

               След извършените през 2004 г. и 2006 г. две проверки в седалището на дружеството с общинско участие белгийската данъчна администрация приема, че то извършва няколко вида с оглед на ДДС сделки, а именно:

                        —

                        сделки, подлежащи на облагане с ДДС и предоставящи право на приспадане на платения ДДС за получена по тях доставка,

                        —

                        сделки, които не подлежат на облагане с ДДС и не предоставят право на приспадане на платения ДДС за получена по тях доставка, каквото е предоставянето на разположение на RFCT на някои съоръжения на футболния стадион Luc Varenne без заплащане и без насрещна престация, и

                        —

                        сделки, които са освободени от ДДС и които следователно не предоставят право на приспадане на платения ДДС за получена по тях доставка.

               15

               Белгийската данъчна администрация счита, че предоставянето на някои съоръжения на споменатия стадион на разположение на RFCT съгласно условията, предвидени в сключения с дружеството с общинско участие договор, трябва да се разглежда като отдаване под наем на недвижим имот и следователно да бъде освободено от ДДС на основание член 44, параграф 3, точка 2 от Кодекса за ДДС.

               16

               В акт от 22 декември 2006 г. белгийската данъчна администрация отбелязва, че анализът на дейността на дружеството с общинско участие с оглед на реалното ѝ предназначение би доказал, че съгласно метода на пропорционалност по член 46, параграф 2 от Кодекса за ДДС последното може да се ползва от право на приспадане само до 36 %.

               17

               На 10 януари 2007 г. белгийската данъчна администрация издава ревизионен акт на дружеството с общинско участие, съгласно който същото трябва да плати частта от ДДС, която неправилно е приспаднало, т.е. сума от 864001,15 EUR, глоба в размер на 86400 EUR, лихви за забава и мораторни лихви.

               18

               Дружеството с общинско участие обжалва ревизионния акт пред Tribunal de première instance de Mons, който с решение от 12 май 2011 г. приема, че предоставянето на някои съоръжения на футболния стадион Luc Varenne от дружеството с общинско участие на разположение на RFCT трябва да се квалифицира като отдаване под наем на недвижим имот и че администрацията основателно не е признала право на приспадане на платения по него данък. Дружеството с общинско участие обжалва посоченото решение пред Cour d’appel de Mons.

               19

               Тъй като счита, че разрешаването на спора, с който е сезиран, зависи от тълкуването на някои разпоредби от Шеста директива, Cour d’appel de Mons решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Предоставянето на разположение на съоръжения на използвана само за футболни цели спортна инфраструктура, изразяващо се във възможност за използване и за стопанисване в определени периоди на игралното поле (терена) на футболен стадион, както и на съблекалните за играчите и реферите, за не повече от 18 дни на спортен сезон (като спортният сезон започва на 1 юли на съответната календарна година и приключва на 30 юни следващата година), представлява ли отдаване под наем на недвижими имоти, освободено от данъчно облагане по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива [член 135, параграф 1, точка 1) от Директива 2006/112], ако прехвърлителят на правото на използване и стопанисване:

                        —

                        има пълното и неограничено право извън тези 18 дни да предоставя същите права и на други физически или юридически лица по свой избор,

                        —

                        има право на достъп до съоръженията по всяко време без предварително съгласие от лицето, притежаващо право на използване и стопанисване, за да следи по-специално за правилното използване и за да може да се предпази от всякакви вреди, като спазва единственото условието да не пречи на нормалното протичане на спортните състезания,

                        —

                        освен това си запазва правото на постоянен контрол върху достъпа до съоръженията, включително и по време на периодите на използването им от RFCT,

                        —

                        иска възнаграждение с фиксиран размер от 1750 EUR на ден за използването на игралното поле, съблекалните, за използването на бюфета, за портиерски услуги, за надзор и за контрол върху всички съоръжения, като се има предвид, че съгласно споразумението претендираната сума за правото на достъп до футболното поле е до 20 %, а до 80 % от насрещната престация е за различни услуги за поддържане, почистване, ремонтни работи (косене, засяване и др.), за привеждане на игралното поле в съответствие с изискванията и предоставяне на допълнителни услуги от предоставящия правото на използване и на стопанисване […]?“.

         По преюдициалния въпрос

               20

               С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 13, Б, буква б) от Шеста директива трябва да се тълкува в смисъл, че възмездно предоставяне на разположение на футболен стадион по силата на договор, съгласно който собственикът си запазва някои права и прерогативи и се задължава да предоставя различни услуги, а именно за поддържане, почистване, ремонтни работи и привеждане в съответствие с изискванията, представляващи 80 % от уговореното в договора възнаграждение, представлява „отдаване под наем на недвижими имоти“ по смисъла на тази разпоредба.

               21

               Съгласно постоянната съдебна практика основната характеристика на понятието „отдаване под наем на недвижим имот“ по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива се състои в предоставянето на съдоговорителя, за уговорен срок и срещу възнаграждение, на правото да държи недвижимия имот като собственик и да отстранява всяко друго лице от упражняването на такова право. За да се установи дали конкретно споразумение съответства на това определение, трябва да се отчетат всички характеристики на сделката и обстоятелствата, при които тя е извършена. В това отношение решаващо значение има обективното съдържание на сделката, независимо от квалификацията, която ѝ дават страните (решение MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, т. 46 и цитираната съдебна практика).

               22

               Следва също да се напомни, че за да е налице отдаване под наем на недвижим имот по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива, трябва да са изпълнени всички характеризиращи тази сделка условия, а именно собственик на недвижим имот срещу заплащане на наем и за определен период да е предоставил на наемател правото да използва имота му и да не допуска други лица да го използват (решение Medicom и Maison Patrice Alard, C‑210/11 и C‑211/11, EU:C:2013:479, т. 26 и цитираната съдебна практика).

               23

               Член 13, Б, буква б) от Шеста директива представлява изключение от общия принцип, че всяка възмездна доставка на услуги от данъчнозадължено лице се облага с ДДС, и текстът му следователно подлежи на стриктно тълкуване. Ако някое от условията, посочени в предходната точка, не е изпълнено, споменатата разпоредба не може да се приложи по аналогия, с мотива че разглежданото използване на недвижим имот най-много наподобява отдаване под наем по смисъла на споменатата разпоредба (вж. в този смисъл решение Medicom и Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, т. 27).

               24

               По принцип националните юрисдикции, които единствено са компетентни да преценяват фактите с оглед на обстоятелствата във всеки конкретен случай, следва да определят основните характеристики на въпросната доставка за целите на квалифицирането ѝ от гледна точка на Шеста директива (вж. по-специално решение Medicom и Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, т. 33 и цитираната съдебна практика).

               25

               По отношение по-специално на квалифицирането на използването на спортни съоръжения Съдът е приел, че доставките, свързани с упражняване на спорт и с физическо възпитание, трябва, доколкото е възможно, да се разглеждат заедно (решение Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, т. 26).

               26

               В този смисъл по отношение на отдаването под наем на голф игрище Съдът е установил, че тъй като то предполага не само пасивно предоставяне на разположение на игрището, но и много други търговски дейности, като например контрол, управление и постоянна поддръжка, а също и предоставяне на разположение на други съоръжения, отдаването под наем на голф игрище не може да представлява, освен в съвсем изключителни случаи, главна доставка (решение Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, т. 26).

               27

               Вярно е наистина, че обстоятелствата, характеризиращи разглежданата в решение Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34) доставка, се различават от обстоятелствата по главното производство, тъй като, първо, то се отнася за „колективно“ използване от клуб на съоръжения, а не за индивидуално допускане на играчи, второ, използването е многократно, продължително и по принцип изключително през договорените дни и трето, функциите и прерогативите на дружеството с общинско участие в качеството му на наемодател изглеждат отчасти зависими от нуждите, присъщи на използването при отдаването под наем на спортните съоръжения, които могат да бъдат използвани за много различни дейности и от широк кръг лица.

               28

               Следва обаче да се констатира, без при това да се засяга преценката на фактите от запитващата юрисдикция, че от акта за преюдициално запитване не е видно наличие на съвсем изключителни обстоятелства, позволяващи да се заключи, че използването на футболното игрище представлява главна доставка по сделката, характеризираща я като отдаване под наем на недвижим имот по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива.

               29

               С оглед на изложените обстоятелства в главното производство, изглежда, става въпрос за предоставяне от дружеството с общинско участие на по-комплексна услуга от осигуряването на достъп до спортните съоръжения, след като то се ангажира с техния контрол, управление, поддръжка и почистване.

               30

               По отношение, първо, на контрола, а именно правото на достъп до спортните съоръжения и извършваните от дружеството с общинско участие проверки в това отношение, вярно е, че те сами по себе си не могат да изключат квалифицирането на разглежданата в главното производство сделка като отдаване под наем по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива. Такива права могат да се обосноват с оглед гарантиране необезпокоявано от трети лица ползване на съоръженията от наемателите. Всъщност Съдът е установил, че наличието на ограничения на правото на ползване на нает имот не означава, че не е изключено предявяване на права върху имота, предмет на договора за наем, от всяко друго лице, неразполагащо със законово или договорно основание за това (решение Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, т. 25).

               31

               При разглежданата в главното производство фактическа обстановка правото на достъп и на контрол на достъпа до спортните съоръжения от портиерната, изглежда, все пак гарантира постоянно присъствие на представители на дружеството с общинско участие, което обстоятелство би могло да представлява основание да се счита, че дружеството с общинско участие играе по-активна роля от тази, която би играло при отдаване под наем на недвижим имот по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива.

               32

               Що се отнася, второ, до различните услуги на управление, поддръжка и почистване, видно е, че повечето от тях действително са необходими, за да се гарантира, че въпросните съоръжения са в състояние, позволяващо използването им по предназначение, а именно за спортни мероприятия, и по-специално за футболни мачове съгласно приложимата в областта на спорта правна уредба.

               33

               Ето защо следва да се приеме, че предвид предлаганите услуги за поддръжка и привеждане в съответствие с нормативните изисквания необходимите за целта съоръжения са предоставени на разположение на RFCT в състояние, което позволява използването им за предвидените в договора цели, и че осигуряването с оглед на това на достъп до тези съоръжения е доставка, характерна за разглежданата по главното производство сделка (вж. по аналогия решения Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, т. 51 и 52, Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, т. 23 и RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, т. 22).

               34

               В това отношение значението от финансова гледна точка на различните предоставяни услуги, за които съгласно акта за преюдициално запитване се заплаща 80 % от предвиденото в договора възнаграждение, също представлява основание за квалифицирането като цяло на разглежданата в главното производство сделка по-скоро като доставка на услуги, отколкото като отдаване под наем на недвижим имот по смисъла на член 13, Б, буква б) от Шеста директива.

               35

               С оглед на това запитващата юрисдикция следва да прецени дали всички предлагани от дружеството с общинско участие услуги действително са необходими за предоставянето на достъп до спортните съоръжения за предвидените от договора цели, а именно за провеждането на футболни мачове.

               36

               Накрая, по отношение на представляващия основен елемент от договора за наем срок на ползване на съответния имот, следва да се напомни, от една страна, че Съдът вече е установил, че за голф игрище същият може да бъде ограничен (решение Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, т. 27).

               37

               От друга страна, от споменатата съдебна практика следва, че ползването не трябва да има случаен и временен характер (вж. в този смисъл решение Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, т. 24).

               38

               Съгласно разглежданата в главното производство фактическа обстановка договорът за предоставяне на разположение предвижда ползване за срок от максимум 18 футболни дни, който a priori не е незначителен. Запитващата юрисдикция би трябвало обаче с оглед на всички обстоятелства да прецени дали предвиденото в договора ползване не следва да се квалифицира по-скоро като случайно и временно, като това би представлявало допълнителен аргумент в полза на квалифицирането като цяло на разглежданата в главното производство сделка по-скоро като доставка на услуги, отколкото като отдаване под наем на недвижим имот. В това отношение е важно по-специално да се провери дали, както твърди белгийското правителство, за разлика от формално предвиденото в договора съоръженията на футболния стадион Luc Varenne на практика са предоставени на разположение на RFCT при не така стриктно спазване на условията, или, както поддържа дружеството с общинско участие, ползването в действителност е ограничено само до футболни мачове.

               39

               С оглед на изложеното на поставения въпрос следва да се отговори, че член 13, Б, буква б) от Шеста директива трябва да се тълкува в смисъл, че възмездно предоставяне на разположение на футболен стадион по силата на договор, съгласно който собственикът си запазва някои права и прерогативи и се задължава да предоставя различни услуги, а именно за поддържане, почистване, ремонтни работи и привеждане в съответствие с изискванията, съответстващи на 80 % от уговореното в договора възнаграждение, не представлява „отдаване под наем на недвижими имоти“ по смисъла на тази разпоредба. Запитващата юрисдикция следва да прецени дали случаят е такъв.

         По съдебните разноски

               40

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:

                     Член 13, Б, буква б) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа, трябва да се тълкува в смисъл, че възмездно предоставяне на разположение на футболен стадион по силата на договор, съгласно който собственикът си запазва някои права и прерогативи и се задължава да предоставя различни услуги, а именно за поддържане, почистване, ремонтни работи и привеждане в съответствие с изискванията, съответстващи на 80 % от уговореното в договора възнаграждение, не представлява „отдаване под наем на недвижими имоти“ по смисъла на тази разпоредба. Запитващата юрисдикция следва да прецени дали случаят е такъв.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: френски.