title: Решение на Общия съд (девети състав) от 25 юни 2015 г.#Copernicus-Trademarks Ltd срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „LUCEA LED“ — По-ранна словна марка на Общността „LUCEO“ — Липса на предходност — Претенция за приоритет — Дата на приоритета, вписана в регистъра — Документи за приоритет — Служебна проверка — Право на защита.#Дело T-186/12.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело T‑186/12
            Copernicus-Trademarks Ltd,  установено в Боръмуд (Обединено кралство), допуснато да замести „Верус“ ЕООД, представлявано първоначално от S. Vykydal, впоследствие от F. Henkel, адвокати,
            жалбоподател,
            срещу
            Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП),  за която се явява A. Folliard-Monguiral, в качеството на представител,
            ответник,
            като другата страна в производството пред апелативния състав на СХВП, встъпила в производството пред Общия съд, е
            Maquet SAS,  установено в Ардон (Франция), за което се явява N. Hebeis, адвокат,
            с предмет жалба срещу решение на четвърти апелативен състав на СХВП от 13 февруари 2012 г. (преписка R 67/2011‑4) относно производство по възражение между „Капелла“ ЕООД и Maquet SAS,
            ОБЩИЯТ СЪД (девети състав),
            състоящ се от: G. Berardis, председател, O. Czúcz (докладчик) и A. Popescu, съдии,
            секретар: E. Coulon,
            предвид липсата на искане от страните за насрочване на заседание, постъпило в едномесечен срок от съобщаването, че писмената фаза на производството е приключила, и след като по доклад на съдията докладчик реши на основание член 135а от Процедурния правилник на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            Обстоятелства, предхождащи спора, и обжалваното решение
            1. На 29 юли 2009 г. жалбоподателят Maquet SAS подава заявка за регистрация на марка на Общността до Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) на основание Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1).
            2. Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „LUCEA LED“.
            3. Стоките и услугите, чиято регистрация се иска, спадат към клас 10 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година, като за този клас отговарят на описанието „хирургически лампи“.
            4. Заявката за марка на Общността е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 31/2009 от 17 август 2009 г.
            5. На 12 ноември 2009 г. „Капелла“ ЕООД подава възражение съгласно член 41 от Регламент № 207/2009 срещу регистрацията на заявената марка за посочените в точка 3 по-горе стоки.
            6. Възражението се основава на заявление за регистрация № 8554974 от 16 септември 2009 г. за словна марка на Общността „LUCEO“, обозначаваща по-конкретно стоки от клас 10 и отговаряща на описанието „хирургически, медицински, стоматологични и ветеринарни апарати и инструменти, изкуствени крайници, очи и зъби; ортопедични изделия; хирургически материали“, заедно с която се претендира приоритет въз основа на заявка № 1533/2009 за регистрация на марка, подадена за същите стоки на 16 март 2009 г. до Österreichisches Patentamt (Австрийско патентно ведомство).
            7. В подкрепа на възражението е посочено основанието по член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
            8. С писмо от 21 декември 2009 г. — озаглавено „Покана за представяне на документи за приоритет съгласно член 30 от Регламент [№ 207/2009] и правило 6 от Регламент [(ЕО) № 2868/95]“ на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189) — проверителят приканва „Капелла“ ЕООД да представи „точни копия от заявката“ за австрийска марка до 22 февруари 2010 г. включително, с уточнението че ако не се отзове на тази покана, ще загуби правото на приоритет.
            9. С писмо от 22 февруари 2010 г. „Капелла“ ЕООД представя копие на заявката за австрийска регистрация на марката.
            10. На 26 октомври 2010 г. проверителят регистрира марката, на която се основава възражението. Той възприема претендирания от „Капелла“ ЕООД приоритет по отношение на тази марка и вписва 16 март 2009 г. като дата на приоритета в регистъра.
            11. На 8 ноември 2010 г. отделът по споровете уважава изцяло възражението и осъжда встъпилата страна да понесе направените разноски. Отделът по споровете приема, че марката, на която се основава възражението, е по-ранна от марката, чиято регистрация се иска, при което за тях съществува вероятност от объркване.
            12. На 4 януари 2011 г. встъпилата страна подава пред СХВП жалба срещу решението на отдела по споровете съгласно членове 58—64 от Регламент № 207/2009. На 7 март 2011 г. тя представя писмено изложение на основанията си за обжалване.
            13. На 16 август 2011 г. „Капелла“ ЕООД представя своето становище.
            14. На 12 октомври 2011 г. встъпилата страна представя решение на Landgericht Mannheim (Областен съд Манхайм, Германия) от 23 септември 2011 г., 7 O 186/11, с което „Капелла“ ЕООД е осъдено да ѝ заплати 1 780,20 EUR като обезщетение за това, че въз основа на марката, на която се основава възражението, е подало необосновано искане за издаването на разпореждане за прекратяване на дейност. В това решение Landgericht Mannheim приема, че „Капелла“ ЕООД е осъществило злоупотреба. Във връзка с това следва да се посочи по-специално че регистрацията на марката, на която се основава възражението, е била поискана с единствена цел да се предявят искания за прекратяване на дейност, а регистрацията на австрийската марка, чрез която е претендиран приоритетът, е била искана многократно, без да бъде заплатена таксата за подаване на заявка. На 19 октомври 2011 г. встъпилата страна представя превод на английски език на съдебното решение.
            15. На 25 ноември 2011 г. секретариатът на апелативния състав приканва „Капелла“ ЕООД да представи становището си по това съдебно решение.
            16. На 6 декември 2011 г. „Капелла“ ЕООД представя своето становище.
            17. С решение от 13 февруари 2012 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) четвърти апелативен състав на СХВП отменя решението на отдела по споровете, отхвърля възражението и осъжда „Капелла“ ЕООД да понесе разноските, направени във връзка с производството по възражение и по обжалване. Той приема, че марката, на която се основава възражението, не е по-ранна от заявената марка. Във връзка с това той констатира, първо, че датата на подаване на заявка за заявената марка е 29 юли 2009 г., а датата на подаване на заявката за марката, на която се основава възражението, е по-късна дата — 16 септември 2009 г. По-нататък той посочва, че правото на приоритет за марката, на която се основава възражението, не е предявено по надлежен начин. „Капелла“ ЕООД не представило поискания от него документ за приоритет, тъй като попълненият формуляр на заявката, който представило, нямал печат, нито указание, че действително е получен от Österreichisches Patentamt. Освен това апелативният състав приема, че в рамките на производството по възражение има право да разглежда основателността на претенция за приоритет.
            Производство, обстоятелства, настъпили след подаване на жалбата и искания на страните
            18. На 26 април 2012 г. в секретариата на Общия съд постъпва настоящата жалба, подадена от „Верус“ ЕООД, което на 6 септември 2011 г. е вписано в регистъра на марките на Общността като притежател на марката, на която се основава възражението на „Капелла“ ЕООД.
            19. На 27 август 2012 г. Copernicus-Trademarks Ltd е вписано в регистъра на марките на Общността като нов притежател на тази марка.
            20. С определение на Общия съд (девети състав) от 23 октомври 2013 г. е допуснато заместването на „Верус“ ЕООД от Copernicus-Trademarks Ltd в качеството на жалбоподател.
            21. На 13 ноември 2013 г. Ivo Kermartin GmbH е вписано в регистъра на марките на Общността като нов притежател на марката, на която се основава възражението.
            22. С писмо, постъпило в секретариата на Общия съд на 1 април 2014 г., встъпилата страна съобщава на Общия съд, че марката, на която се основава възражението, е прехвърлена от жалбоподателя на Ivo Kermartin GmbH.
            23. С писма от 14 октомври 2014 г. Общият съд иска от страните да отговорят на въпроси в рамките на процесуално-организационни действия съгласно член 64 от неговия процедурен правилник. Страните изпълняват тези искания в определените им срокове.
            24. По същество жалбоподателят Copernicus-Trademarks Ltd иска от Общия съд:
            – да отмени обжалваното решение и да върне преписката на апелативния състав за ново разглеждане,
            – да осъди СХВП да заплати съдебните разноски и разноските по производството пред апелативния състав.
            25. СХВП и встъпилата страна искат от Общия съд:
            – да отхвърли жалбата,
            – да осъди Copernicus-Trademarks Ltd да заплати съдебните разноски.
            От правна страна
            По допустимостта на жалбата
            26. Както встъпилата страна посочва в писмото си от 1 април 2014 г., жалбоподателят вече не притежава марката, на която се основава възражението.
            27. За страните това обстоятелство не означава, че жалбата е недопустима, тъй като правният интерес на жалбоподателя е налице с оглед на неговите задължения, произтичащи от договора, въз ос нова на който марката е прехвърлена на Ivo Kermartin GmbH.
            28. В това отношение е достатъчно да се припомни, че съдилищата на Европейския съюз имат право да преценяват според обстоятелствата във всеки конкретен случай дали доброто правораздаване оправдава отхвърлянето по същество на жалбата без предварително произнасяне по нейната допустимост (решение от 26 февруари 2002 г., Съвет/Boehringer, C‑23/00 P, Rec, EU:C:2002:118, т. 51 и 52).
            29. При обстоятелствата в настоящия случай Общият съд счита, че с оглед на процесуалната икономия трябва най-напред да разгледа основателността на искането за отмяна, без да се произнася предварително по неговата допустимост, тъй като при всички случаи по изложените по-долу съображения жалбата е неоснователна.
            По основателността на жалбата
            30. Жалбата се основава по-конкретно на четири основания.
            31. Първото основание е изведено от нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, второто — от нарушение на член 75, второ изречение от същия регламент, третото — от нарушение на правило 6, параграф 4 от Регламент № 2868/95 във връзка с решение EX‑05‑5 от 1 юни 2005 г. на председателя на СХВП относно документите, които трябва да се представят при претендиране на приоритет или на предходност, и четвъртото — от нарушение на членове 41 и 42 от Регламент № 207/2009.
            32. Освен това жалбоподателят посочва и пето основание, без да го обособява отделно, което извежда от допусната от апелативния състав грешка при прилагане на правото, който основал обжалваното решение на съображението, че „Капелла“ ЕООД е действало недобросъвестно при подаването на заявка за марката, на която се основава възражението, въпреки че, от една страна, подобно обстоятелство не можело да се вземе под внимание в рамките на процедура по възражение, и от друга страна, „Капелла“ ЕООД не било действало недобросъвестно.
            33. Общият съд счита, че е добре да разгледа най-напред първото основание, а впоследствие четвъртото, третото, второто и петото основание.
            По първото основание
            34. Жалбоподателят твърди, че апелативният състав е нарушил член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, тъй като се е спрял на въпроса дали „Капелла“ ЕООД е представило поискания от него документ, подкрепящ претенцията му за приоритет на марката, на която се основава възражението. Встъпилата страна не изтъква подобно оплакване, а само се е позовала на недобросъвестността на „Капелла“ ЕООД. Също така жалбоподателят твърди, че датата на приоритета, която проверителят е вписал в регистъра, не може да се поставя под съмнение в рамките на производство по възражение.
            35. СХВП и встъпилата страна оспорват този довод.
            36. В това отношение, на първо място, следва да се припомни, че съгласно член 76, параграф 1 от Регламент № 207/2009 СХВП пристъпва към служебна проверка на фактите, но при производство относно относителните основания за отказ на регистрация проверката се ограничава до разглеждане на представените от страните аргументи и искания. Съгласно член 76, параграф 2 от същия регламент СХВП може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме.
            37. На второ място следва да се напомни, че дори в производствата относно относителните основания за отказ на регистрация член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 допуска възможността апелативният състав да разглежда служебно определени обстоятелства. Всъщност правните въпроси, които следва да бъдат решени, за да се осигури правилното прилагане на Регламент № 207/2009 с оглед на представените от страните аргументи и искания, трябва да се разрешат от СХВП, дори да не са били повдигнати от страните (решение от 1 февруари 2005 г., SPAG/СХВП — Dann и Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, Rec, EU:T:2005:29, т. 21).
            38. В случая „Капелла“ ЕООД е подало възражение срещу регистрацията на заявената марка на основание член 41, параграф 1, буква a) и член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009. Съгласно тези разпоредби притежателят на по-ранна марка може да поиска да бъде отказана регистрацията на заявена марка, ако е налице вероятност от объркване на двете марки.
            39. В производство по възражение обаче наличието на относителни основания за отказ по смисъла на член 8 от Регламент № 207/2009 предполага, че марката, на която се основава възражението, съществува и е по-ранна от заявената марка. Поради това става дума за обстоятелства, които трябва да се разгледат служебно от СХВП и не могат да бъдат предоставени на усмотрението на страните (вж. в този смисъл решение от 17 юни 2008 г., El Corte Inglés/СХВП — Abril Sánchez и Ricote Saugar (BoomerangTV), T‑420/03, Сб., EU:T:2008:203, т. 77).
            40. Следователно в дадения случай, дори в хипотезата, при която встъпилата страна не е оспорила претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, член 76 от Регламент № 207/2009 не е пречка апелативният състав да разгледа служебно основателността на тази претенция.
            41. На трето място трябва да се посочи, че при всички случаи, противно на твърдението на жалбоподателя, в обжалването пред СХВП встъпилата страна не се е ограничила само да посочи недобросъвестността на „Капелла“ ЕООД, но също е оспорила претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, а следователно и нейната предходност спрямо заявената марка. В становището, в което излага доводите за своята жалба от 7 март 2011 г., встъпилата страна всъщност изтъква, че претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, е засегната от редица грешки, поради което единствено датата на заявката за регистрация на тази марка, 16 септември 2009 г., би могла да се вземе предвид. Във връзка с това встъпилата страна отбелязва, че претенцията се основава на заявката за австрийска марка и че „Капелла“ ЕООД е заплатило на Österreichisches Patentamt таксата за подаване на заявка за тази марка едва след като е подало заявката си за регистрация на марка на Общността.
            42. От това следва, че доводът, изведен от нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърли.
            43. Следователно първото основание трябва да се отхвърли, освен оплакването, изведено от това, че в рамките на производство по възражение апелативният състав няма право да поставя под съмнение вписана в регистъра дата на приоритет, което ще бъде разгледано при анализа на четвъртото основание.
            По четвъртото основание
            44. Жалбоподателят счита, че в случая предходността на марката, на която се основава възражението, е доказана с вписаната в регистъра дата на приоритет 16 март 2009 г. Погрешно било съображението на апелативния състав, че в рамките на производство по възражение той има право да разглежда основателността на претенцията за приоритет. В това производство апелативният състав нямал право да поставя под съмнение действителността на вписаните в регистъра данни. Поради това, след като не възпроизвел само вписаната в регистъра дата 16 март 2009 г., а разгледал дали в случая са изпълнени условията за претендиране на приоритет, предвидени в членове 29 и 30 от Регламент № 207/2009, в правило 6 от Регламент № 2868/95 и в членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5, апелативният състав нарушил членове 41 и 42 от Регламент № 207/2009.
            45. СХВП и встъпилата страна оспорват тези доводи.
            46. Във връзка с това на първо място трябва да се посочи, че в дадения случай датата на подаване на заявка за регистрация на марката, на която се основава възражението, която е 16 септември 2009 г., е по-късна от датата на заявената марка 29 юли 2009 г. Следователно предходността на марката, на която се основава възражението, зависи от основателността на претенцията 16 март 2009 г. да се счита за дата на приоритета.
            47. На второ място, що се отнася до въпроса дали апелативният състав има задължение да се основе на датата на приоритета, която проверителят е вписал в регистъра, без да разглежда доколко са спазени условията за претендиране на приоритет, следва да се припомни най-напред, че в производството по възражение СХВП поначало трябва да прецени истинността на твърдените факти и доказателствената стойност на представените от страните доказателства (вж. в този смисъл решение от 20 април 2005 г., Atomic Austria/СХВП — Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ), T‑318/03, Rec, EU:T:2005:136, т. 34 и 35).
            48. Този принцип обаче има предели. Така например, както основателно изтъква жалбоподателят, действителността на марка на Общността, на която се основава дадено възражение, не може да се оспори в рамките на производство по възражение. Всъщност, когато заявителят на марка, който оспорва възражение, основано на марка на Общността, иска да оспори действителността на тази марка, той трябва да направи това пред СХВП в рамките на производство по обявяване на недействителност (вж. в този смисъл решение от 13 април 2011 г., Bodegas y Viñedos Puerta de Labastida/OHMI — Unión de Cosecheros de Labastida (PUERTA DE LABASTIDA), T‑345/09, EU:T:2011:173, т. 65).
            49. Въпреки това, противно на твърдението на жалбоподателя, тази съдебна практика, отнасяща се до действителността на марка на Общността, на която се основава дадено възражение, не може да се приложи по отношение на претендирането на приоритет на такава марка.
            50. Всъщност във връзка с това най-напред трябва да се посочи, че вписването в регистъра на дадена дата на приоритет относно марка на Общността не може или поне не би следвало да бъде оспорено в рамките на производство по обявяване на недействителност. От една страна, не става дума за абсолютно основание за недействителност по смисъла на член 52 от Регламент № 207/2009. От друга страна, член 53 от Регламент № 207/2009, който урежда относителните основания за недействителност, не позволява надлежно да се оспори вписаната от проверителя в регистъра дата на приоритета. Действително съгласно член 53, параграф 1, буква a) обявяването на регистрирана марка за недействителна може да бъде поискано, когато е налице вероятност от объркване между нея и по-ранна по смисъла на член 8, параграф 1 от същия регламент марка. Следва също да се посочи, че съгласно член 8 параграф 2, буква б) от Регламент № 207/2009 заявки за регистрация на марки за целите на параграф 1 от същия член биха могли да представляват „по-ранни марки“. В член 8, параграф 2, буква б) от Регламент № 207/2009 се уточнява обаче, че това е така „при условие че бъдат регистрирани“. Следователно исканията за обявяване на недействителност на регистрирана марка, които се основават на заявки за регистрация, могат да бъдат препятствани с насочено срещу тях възражение, основано на същата регистрирана марка. Поради това в дадения случай искането за обявяване на недействителност на марката, на която се основава възражението, не може да се счита за ефективен способ за оспорване на претенцията за приоритет на тази марка.
            51. По-нататък следва да се констатира, че не съществува друго специфично производство, което, от една страна, да позволи на трето лице да установи коя е вписаната в регистъра дата на приоритет за марка на Общността, и от друга страна, да може да се сравни с производството по обявяване на недействителност, една от особеностите на което е, че не може да се образува служебно от СХВП.
            52. Първо, обжалването по смисъла на членове 58—61 от Регламент № 207/2009 не е такова производство. Всъщност съгласно член 59 от този регламент само страните в производство, което е приключило с решение на отделите на СХВП, могат да обжалват това решение пред апелативните състави. Заявителят на друга марка на Общността обаче поначало няма да е страна в производството за регистрация на марката на Общността, на която се основава възражението срещу неговата заявка, поради което няма да може да оспори чрез обжалване претендирането на приоритет за тази последно посочена марка. Така в дадения случай встъпилата страна не е могла да подаде жалба пред СХВП, за да оспори решението на проверителя относно приоритета на марката, на която се основава възражението срещу неговата заявка за марка на Общността.
            53. Второ, относно предвидените в член 80 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 53а от Регламент № 2868/95 производства, на които се позовава жалбоподателят и които позволяват заличаване или отмяна, или относно производствата, които позволяват да се нанасят поправки по реда на правила 27 и 53 от Регламент № 2868/95, достатъчно е да се констатира, че при всички случаи те нямат сходство с производствата по обявяване на недействителност, тъй като СХВП може служебно да образува производства по заличаване на вписването, по отмяна или по поправяне на решението по смисъла на горепосочените разпоредби, докато такава възможност не е налице за производствата по обявяване на недействителност. Освен това, що се отнася до производствата по отмяна или по заличаване на вписването по член 80 от Регламент № 207/2009, дори те да са приложими към настоящия случай, трябва да се посочи, че съгласно параграф 2 от тази разпоредба те могат да бъдат поискани само от страна в приключилото с решение съответно производство. Както обаче бе посочено в точка 52 по-горе, заявителят на марка на Общността поначало няма да е страна в производството за регистрация на другата марка на Общността, на която се основава възражението срещу неговата заявка. Що се отнася до производствата за поправяне по смисъла на правило 27 от Регламент № 2868/95, дори да се предположи, че те са приложими към разглеждания случай, трябва да се посочи, че тази разпоредба предвижда поправка да може да бъде направена само по служебен път или по искане на притежателя на марката.
            54. Следователно посочената в точка 48 по-горе съдебна практика, съгласно която действителността на марка на Общността не може да бъде оспорена в рамките на производство по възражение, не е приложима към оспорването на основателността на претенция за приоритет на такава марка.
            55. Поради това, противно на твърдението на жалбоподателя, в дадения случай апелативният състав не е допуснал грешка, като е разгледал дали са били изпълнени условията за претендиране на приоритет, предвидени в членове 29 и 30 от Регламент № 207/2009, в правило 6 от Регламент № 2868/95 и в членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5.
            56. Следователно четвъртото основание, с което жалбоподателят твърди, че апелативният състав е нарушил членове 41 и 42 от Регламент № 207/2009, разглеждайки дали са изпълнени условията за претендиране на приоритет, трябва да се отхвърли. Също така трябва да се отхвърли изложеното с първото основание оплакване на жалбоподателя, че в рамките на производството по възражение апелативният състав няма право да поставя под съмнение вписана в регистъра дата на приоритет (вж. точка 43 по-горе).
            57. Тъй като с някои от изложените във връзка с четвъртото основание доводи жалбоподателят отново оспорва обстоятелството, че въпросът за основателността на претенцията за приоритет е бил включен в предмета на спора пред апелативния състав, то тези доводи следва да бъдат отхвърлени на основанията, посочени при разглеждането на първото основание.
            58. Следователно първото и четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени изцяло.
            По третото основание
            59. С това основание жалбоподателят оспорва извода на апелативния състав, че „Капелла“ ЕООД не е представило необходимия документ, доказващ основателността на претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението. Според жалбоподателя в случая са налице изискванията по правило 6, параграф 4 от Регламент № 2868/95 във връзка с решение EX‑05‑5.
            60. СХВП и встъпилата страна оспорват тези доводи.
            61. Във връзка с това най-напред трябва да се припомни, че съгласно член 29, параграф 1 от Регламент № 207/2009 лице, което надлежно е подало заявка за марка във или за една от държавите страни по преработената и изменена Парижка конвенцията за закрила на индустриалната собственост от 20 март 1883 г. или по Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), или неговият правоприемник, се ползва, при подаването на заявка за марка на Общността за същата марка и за стоки или услуги, идентични със или съдържащи се в тези, за които е била подадена заявка, от право на приоритет за период от шест месеца, считано от датата на подаване на първата заявка. Съгласно параграф 2 от същия член 29 всяко подаване, което е еквивалентно на редовно национално подаване по силата на националното законодателство на държавата, в която е било направено или по силата на двустранни или многостранни договорености, се признава като пораждащо право на приоритет. Съгласно параграф 3 от същия член под редовно национално подаване се разбира всяко подаване, което е достатъчно, за да се установи датата, на която е била подадена заявката, какъвто и да е резултатът от тази заявка. Съгласно параграф 4 от същия член последваща заявка, подадена за същата марка, за същите стоки или услуги, във или за същата страна като предходната първа заявка се счита за първа заявка за целите на определяне на приоритет, при условие че към датата на подаване на последващата заявка предходната е била оттеглена, оставена без движение или е получила отказ, без да е била подложена на публична проверка и без да произвежда права, и която още не е послужила за основание за претендиране на право на приоритет. Тогава предходната заявка не може повече да служи за основание за претендиране на право на приоритет.
            62. Съгласно член 30, първо изречение от Регламент № 207/2009, озаглавен „Претендиране на приоритет“, заявителят, който иска да се възползва от приоритета на предходна заявка, е длъжен да представи декларация за приоритет и копие от предходната заявка.
            63. Съгласно правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95, ако със заявка по член 30 от Регламент № 207/2009 за една или няколко предходни заявки се претендира приоритет по смисъла на член 29 от Регламент № 207/2009, заявителят разполага с тримесечен срок, считано от датата на подаване, за да посочи входящия номер на предходната заявка и да предостави копие от нея. Съгласно правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 копието трябва да бъде заверено за вярност с оригинала от органа, получил предходната заявка, и да бъде придружено от свидетелство, издадено от същия орган, с указание за датата на подаване на предходната заявка.
            64. Съгласно правило 6, параграф 4 от Регламент № 2868/95 председателят на СХВП може да реши да изиска от заявителя да предостави по-малко доказателствени документи в сравнение с посочените в параграф 1, при условие че СХВП може да се снабди с необходимата информация от други източници.
            65. От една страна, въз основа на тази разпоредба председателят на СХВП е приел решение EX‑05‑5, член 1 от което, озаглавен „Заместване на свидетелствата за приоритет с информация от [интернет] сайтове“, предвижда:
            „Доказателствените документи за представяне от заявителя при претендиране на приоритет могат да бъдат по-малко от тези, които се изискват в съответствие с правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 […], при условие че [СХВП] може да се снабди с необходимата информация от [интернет] сайт на централно ведомство по индустриалната собственост в държава, която е страна по Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост или по Споразумението за създаване на Световната търговска организация“.
            66. Член 2 от посоченото решение, озаглавено „Производство“, гласи следното:
            „(1) При претендиране на приоритет, ако заявителят все още не е представил документите в съответствие с правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 […], Службата проверява систематически дали информацията, отнасяща се до номера на преписката, датата на подаване на заявката, името на заявителя или притежателя, изображението на марката и списъка със стоките и услугите от заявлението за по-ранната марка, чийто приоритет се претендира, е на разположение на [интернет] сайта на централното ведомство по индустриалната собственост в държава, в която или за която се претендира, че е направено подаването на заявка за по-ранна марка.
            (2) Ако [СХВП] може да се снабди с изискуемата информация от такъв [интернет] сайт, тя посочва това в преписката по заявката за регистрация на марка на Общността. В противен случай [тя] приканва заявителя в съответствие с правило 9, параграф 3, буква в) от Регламент № 2868/95 […] да представи предвидените в правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 документи […]“.
            67. От друга страна, въз основа на правило 6, параграф 4 от Регламент № 2868/95 председателят на СХВП е приел решение EX‑03‑5 от 20 януари 2003 г. относно формалните условия за претендирането на предходност или на приоритет, член 1 от което, озаглавен „Документи за приоритет за марките на Общността“, предвижда:
            „Заявителят на марка на Общността може да представи в оригинал или като заверено с оригинала фотокопие доказателствените документи в подкрепа на претенция за приоритет, които е издал органът, получил по-ранната заявка, както е предвидено в правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 […] („документ за приоритет“) […]“.
            68. С оглед на тези разпоредби следва да бъдат разгледани доводите на жалбоподателя, с които се цели да се докаже, че „Капелла“ ЕООД е представило необходимия документ за приоритет.
            69. На първо място, жалбоподателят твърди, че изискваната в съответствие с членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5 информация е на разположение на интернет сайта на Österreichisches Patentamt.
            70. СХВП и встъпилата страна оспорват тези доводи.
            71. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 2 от решение EX‑05‑5 списъкът със стоките и услугите от заявлението за марката, на която се основава претенцията за приоритет, е част от данните, които трябва да са на разположение на интернет сайта на даденото ведомство при разглеждането на основателността на претенцията за приоритет. Поради това в случая следва да се разгледа дали списъкът със стоките и услугите, за които е поискано регистрирането на австрийската марка, са били на разположение на интернет сайта на Österreichisches Patentamt към момента на разглеждане от страна на проверителя на претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението.
            72. Според жалбоподателя тези данни са били на разположение на интернет сайта на Österreichisches Patentamt. Встъпилата страна обаче, която оспорва това твърдение, представи уведомление от това ведомство от 29 април 2013 г., от което е видно, че по отношение на австрийските марки през 2009 г., тоест към момента на разглеждането от проверителя на претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, е имало два източника на информация — от една страна, безплатна търсачка, достъпна на интернет сайта на Österreichisches Patentamt, и от друга страна, търсачка на контролирано от това ведомство частно предприятие. От уведомлението е видно също, че до уважаването на заявка за регистрация на австрийска марка нито достъпната на интернет сайта на ведомството безплатна търсачка, нито търсачката на контролираното от ведомството предприятие предоставят достъп до подробния списък със стоките и услугите, а само до номерата на класовете, за които е била поискана регистрацията.
            73. В отговор на въпрос на Общия съд обаче жалбоподателят посочва, че заявката за австрийска регистрация на марката, на която се основава претенцията за приоритет, не е била уважена, поради което не е била регистрирана никаква австрийска марка.
            74. С оглед на тези обстоятелства и на факта, че жалбоподателят не привежда никакъв довод, който би могъл да постави под съмнение достоверността на представения от встъпилата страна документ, Общият съд счита за доказано в достатъчна степен, че при анализа от страна на проверителя на основателността на претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, точният списък със стоките и услугите, за които е поискана регистрацията на австрийската марка, не е бил на разположение нито на интернет сайта на Österreichisches Patentamt, нито на сайта на контролираното от това ведомство предприятие.
            75. Следователно апелативният състав не е допуснал грешка, като е заключил, че в случая не са налице предвидените в членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5 условия, без да е имало необходимост да се произнася по въпроса дали споменатата търсачка на контролираното от Österreichisches Patentamt частно предприятие е могла да се счита за част от интернет сайта на ведомството по смисъла на посочените разпоредби. Поради това, доколкото е изведено от нарушение на тези разпоредби, настоящото основание трябва да бъде отхвърлено.
            76. На второ място, жалбоподателят изтъква, че е представил поискания му документ, когато на 21 декември 2009 г. проверителят е приканил „Капелла“ ЕООД в съответствие с член 2, параграф 2 от решение EX‑05‑5 да представи точно копие от заявката за австрийска марка, посочена в подкрепа на претенцията за приоритет. Съгласно член 1 от решение EX‑03‑5 било достатъчно да се представи заверено с оригинала копие от заявката за регистрация на марка.
            77. Във връзка с това следва да се напомни, че съгласно член 2, параграф 2 от решение EX‑05‑5 изискуемата информация, която не е на разположение на интернет сайта на съответното ведомство, поначало трябва да се представи във вид на документ, предвиден от правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95, тоест като копие, заверено с оригиналната предходна заявка от органа, който я е получил, заедно със свидетелство на този орган, указващо датата на подаване на предходната заявка.
            78. Действително, жалбоподателят посочва с основание, че член 1 от решение EX‑03‑5 занижава тези изисквания, тъй като изисква само заверено с оригинала копие на документ за приоритет по смисъла на правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95. Въпреки това, противно на твърдението на жалбоподателя, от тази разпоредба не може да се заключи, че на посочените изисквания би отговаряло копие на попълнен от „Капелла“ ЕООД формуляр на заявката за регистрация. Всъщност, дори да не бе необходимо копието на документа за приоритет да се заверява от ведомството, пред което е подадена заявката, все пак става дума за документ, с помощта на който проверителят би следвало да може да провери дали и кога заявката за регистрация на марка е била получена в съответното ведомство. Копието на подадения от „Капелла“ ЕООД формуляр на заявката за регистрация обаче не съдържа сведения за неговото получаване в Österreichisches Patentamt.
            79. Следователно апелативният състав не е допуснал грешка, приемайки, че „Капелла“ ЕООД не е представило необходимите документи за приоритет.
            80. На трето място, следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че обичайно проверителите на СХВП приемали копия на заявки за регистрация, каквато е подадената от „Капелла“ ЕООД. Във връзка с това е достатъчно да се напомни, че решенията, които апелативните състави на СХВП трябва да приемат въз основа на Регламент № 207/2009 относно регистрацията на даден знак като марка на Общността, спадат към упражняването на обвързана компетентност, а не на оперативна самостоятелност (решения от 26 април 2007 г., Alcon/СХВП, C‑412/05 P, Сб., EU:C:2007:252, т. 65 и от 24 ноември 2005 г., Sadas/СХВП — LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Rec, EU:T:2005:420, т. 71). Следователно правомерността на обжалваното решение трябва да се прецени единствено въз основа на приложимите разпоредби, съобразно тяхното тълкуване от съдилищата на Съюза, а не въз основа на евентуалната по-ранна практика на СХВП.
            81. Доводът на жалбоподателя, който, позовавайки се на принципа на защита на оправданите правни очаквания, твърди, че преди да се отклони от обичайната практика на СХВП, апелативният състав е трябвало да уведоми „Капелла“ ЕООД за съмненията си относно представените от него документи, ще бъде разгледан заедно с второто основание.
            82. На четвърто място, що се отнася до довода на жалбоподателя, който той извежда от предполагаемата възможност проверителят да поиска от Österreichisches Patentamt точния списък със стоките и услугите, за които е поискана регистрацията на австрийската марка, достатъчно е да се посочи, че от членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5 и от правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 ясно следва, че с изключение на случая, при който изискуемата информация е на разположение на интернет сайта на ведомството, в което е подадена заявката, претендиращият право на приоритет на марка заявител има задължението да представи изискуемите документи за приоритет. Всъщност няма разпоредба, която да предвижда задължение за проверителя да се свързва директно с това ведомство, когато изискуемата информация не е на разположение на интернет сайта на ведомството, в което е подадена заявката. Напротив, в подобна хипотеза, след евентуалното приканване от страна на проверителя в съответствие с член 2, параграф 2 от решение EX‑05‑5 и правило 9, параграф 3, буква в) от Регламент № 2868/95, какъвто е бил разглежданият случай, заявителят трябва сам да представи тези документи.
            83. Следователно даденото оплакване трябва да се отхвърли, без да е необходимо произнасяне по въпроса дали може да се приеме за допустимо, предвид обстоятелството, че първоначално то е било изложено при даването на отговор от жалбоподателя на въпрос на Общия съд.
            84. Поради това третото основание трябва да се отхвърли, при условие да се разгледа оплакването — ако се приеме, че то е повдигнато —изведено от твърдението, че съгласно основаните на обичайната практика на СХВП оправдани правни очаквания апелативният състав е трябвало да уведоми „Капелла“ ЕООД за съмненията си относно представените от него документи (вж. точка 81 по-горе).
            По второто основание
            85. Според жалбоподателя апелативният състав е нарушил член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009, като е приел, че „Капелла“ ЕООД не е представило необходимите документи за приоритет, без преди това да го покани да изрази становището си по този въпрос. Наистина с решение от 25 ноември 2011 г. секретариатът на апелативния състав го е поканил да представи своето становище по писмото на встъпилата страна от 12 октомври 2011 г. След като обаче претендираната дата на приоритета е била приета и вписана от проверителя в регистъра, а встъпилата страна не е оспорила претенцията за приоритет, „Капелла“ ЕООД нямало основание да предполага, че апелативният състав може да има съмнения относно това обстоятелство. Освен това не е имало никакви признаци, че апелативният състав ще остане недоволен от анализа на проверителя, който е следвал обичайната практика на СХВП. Поради това апелативният състав е трябвало да го уведоми за своите съмнения.
            86. СХВП и встъпилата страна оспорват тези доводи.
            87. Най-напред следва да се посочи, че с настоящото основание жалбоподателят твърди по същество, че апелативният състав е трябвало да уведоми „Капелла“ ЕООД за съмненията си доколко са достатъчни документите, които то му е представило. Във връзка с това трябва да се разгледат не само доводите, които са пряко изведени от нарушение на член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009, както и тези, които са изведени от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, но и дали допуснатата от проверителя грешка е могла да задължи апелативния състав да уведоми за своите съмнения „Капелла“ ЕООД.
            – По доводите, отнасящи се до член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009
            88. Във връзка с това на първо място следва да се напомни, че съгласно член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009 решенията на СХВП могат да се основават единствено на мотиви, по които страните са имали възможност да изразят становище.
            89. По-нататък, що се отнася до оплакването, изведено от обстоятелството, че „Капелла“ ЕООД не е следвало да очаква апелативният състав да не вземе предвид датата на приоритет, която проверителят е вписал в регистъра, първо, достатъчно е да се спомене, че в рамките на производството по възражение апелативният състав е длъжен да установи дали марката, на която се основава възражението, е по-ранна от заявената марка (вж. точки 37—40 по-горе) и във връзка с това евентуално е длъжен да установи дали са изпълнени условията за претендиране на приоритет (вж. точки 46—55 по-горе). Второ, следва да се посочи, че в дадения случай, в своето становище с изложени мотиви на жалбата от 7 март 2011 г., встъпилата страна оспорва претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, а с това и неговата предходност по отношение на заявената марка (вж. точка 41 по-горе). Следователно този въпрос е бил част от спора пред апелативния състав и дори без да е имало изрично указание от страна на апелативния състав „Капелла“ ЕООД е трябвало да очаква, че заключението на проверителя относно претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението, ще бъде преразгледано от апелативния състав.
            90. В този контекст следва да се посочи също така, че „Капелла“ ЕООД е имало възможност да изрази мнението си по становището на встъпилата страна с изложение на мотивите на жалбата от 7 март 2011 г. и дори е имало възможност да се произнесе по този въпрос след поканата, отправена му от апелативния състав на 25 ноември 2011 г., да представи своето виждане по становищата на встъпилата страна от 12 и 19 октомври 2011 г., отнасящи се до решението на Landgericht Mannheim от 23 септември 2011 г. (вж. точка 14 по-горе).
            91. Освен това апелативният състав не е бил длъжен да уведомява „Капелла“ ЕООД, че възнамерява да не потвърди заключението на проверителя относно основателността на претенцията за приоритет. Всъщност правото на изслушване по смисъла на член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009 се отнася до фактическите или правните обстоятелства, които са основание за приетия акт, но не и до окончателното решение, което администрацията възнамерява да приеме (решение от 7 септември 2006 г., L & D/СХВП — Sämann (Aire Limpio), T‑168/04, Rec, EU:T:2006:245, т. 116).
            92. Следователно доводите, изведени от нарушение на член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърлят.
            – По доводите, отнасящи се до принципа на защита на оправданите правни очаквания
            93. В това отношение, от една страна, след като жалбоподателят се позовава на оправданите правни очаквания при вписванията в регистъра, достатъчно е да се напомни, че с оглед на изложените в точка 89 по-горе съображения жалбоподателят не е могъл да изключи възможността апелативният състав да разгледа основателността на претенцията за приоритет.
            94. От друга страна, тъй като жалбоподателят се позовава на обстоятелството, че преди да се отклони от обичайната практика на СХВП — съгласно която документи, каквито са представените от него, се приемат като документи за приоритет — апелативният състав е трябвало да уведоми „Капелла“ ЕООД за своите съмнения, следва да се констатира, че жалбоподателят не посочва никакъв факт, който да потвърждава наличието на подобна практика. Всъщност документите, които жалбоподателят представя в подкрепа на своя довод, са писмата, в които проверителят на СХВП приканва „Капелла“ ЕООД да представи документите за приоритет „в съответствие с член 30 от Регламент № 207/2009 и с правило 6 от Регламент № 2868/95“, като в някои от тези писма той посочва, че в изпълнение на решение EX‑03‑5 няма необходимост от заверяване на копията с оригинала. Нито от тези указания обаче, нито от разпоредбите, на които се позовава проверителят, следва, че попълненият формуляр на заявката за регистрация, от който не може да се разбере дали и кога е бил получен от съответното ведомство, може да се счита за документ за приоритет, който е достатъчен по смисъла на правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 и на член 1 от решение EX‑03‑5 (вж. точка 78 по-горе).
            95. Следователно доводите, изведени от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, трябва да се отхвърлят, без да е необходимо произнасяне по допустимостта на подкрепящите тези доводи документи, които жалбоподателят е представил след подаване на жалбата и е включил в писмената си реплика в отговор на поставен му от Общия съд въпрос.
            – По последиците, произтичащи от допуснатата от проверителя грешка
            96. Дори да се предположи, че с доводите си жалбоподателят би искал да се позове и на обстоятелството, че поради допуснатата от проверителя грешка апелативният състав е трябвало да уведоми „Капелла“ ЕООД за своите съмнения, то тези доводи следва също да бъдат отхвърлени.
            97. В това отношение най-напред трябва да се приеме, че в случая грешката на проверителя се свежда до погрешния извод, че представените от „Капелла“ ЕООД документи отговарят на условията по член 1 от решение EX‑03‑5.
            98. В случая обаче грешката на проверителя не е задължила апелативния състав да прикани „Капелла“ ЕООД да изрази становище конкретно по този въпрос или да го уведоми за своите съмненията в това отношение, тъй като по съображенията, посочени в точки 89—91 по-горе, въпросът дали заключението на проверителя относно претенцията за приоритет е било погрешно, е бил повдигнат от встъпилата страна.
            99. По-нататък, в хипотезата, при която с доводите си жалбоподателят би искал да позове на обстоятелството, че поради грешката на проверителя „Капелла“ ЕООД не е могло да представи изискуемите документи, това оплакване също следва да се отхвърли.
            100. В действителност трябва да се приеме, че грешката на проверителя по никакъв начин не е ограничила възможността на „Капелла“ ЕООД да представи изискуемите документи за приоритет, като в това отношение проверителят се е съобразил напълно с предвидената в съответните разпоредби процедура.
            101. Видно от членове 1 и 2 от решение EX‑05‑5 „Капелла“ ЕООД поначало е следвало да установи дали необходимата информация е била на разположение на интернет сайта на Österreichisches Patentamt и ако не — да представи необходимия документ за приоритет. Това тълкуване се подкрепя от дванадесето съображение от посоченото решение, съгласно което „заявителят сам може да провери при претендирането на приоритет или на предходност дали необходимата информация е на разположение на интернет сайт, така че предварително да е наясно дали е необходимо да представя документ за приоритет или за предходност“. Както обаче бе посочено в точки 76—79 по-горе, „Капелла“ ЕООД не е представило необходимия документ.
            102. С писмо от 21 декември 2009 г. проверителят е поканил „Капелла“ ЕООД в съответствие с правило 9, параграф 3, буква в) от Регламент № 2868/95 да представи необходимия документ за приоритет съгласно правило 6, параграф 1 от Регламент № 2868/95 до 22 февруари 2010 г. включително, уточнявайки, че съгласно член 1 от решение EX‑03‑5 е достатъчно да се представи заверено с оригинала копие, като при несъобразяване с тази покана правото на приоритет ще му бъде отказано. Както обаче бе посочено в точки 76—78 по-горе, представеният на 22 февруари 2010 г. от „Капелла“ ЕООД документ, тоест в последния ден от определения му от проверителя срок, не е бил необходимият документ за приоритет.
            103. При тези обстоятелства проверителят не е следвало отново да приканва „Капелла“ ЕООД да представи необходимия документ. Напротив, видно от правило 9, параграф 6 от Регламент № 2868/95, когато необходимият документ за приоритет не е представен в определения от проверителя срок, на заинтересованото лице се отказва претендираното право на приоритет.
            104. Следователно трябва да се заключи, че при обстоятелствата по случая допуснатата от проверителя грешка не е задължила апелативният състав да уведомява „Капелла“ ЕООД за своите съмнения относно основателността на претенцията за приоритет на марката, на която се основава възражението.
            105. Поради това следва да се приеме, че никое от посочените от жалбоподателя обстоятелства не е задължавало апелативния състав да уведомява „Капелла“ ЕООД за своите съмнения и да го приканва да изрази становище по този въпрос.
            106. Освен това при всички случаи, дори да се предположи, че подобно задължение съществува, неговото нарушение не би могло да доведе до отмяната на обжалваното решение.
            107. В този контекст следва да се припомни, че жалбоподателят изобщо няма законен интерес от отмяна на решение поради порок във формата му, когато отмяната на това решение може само да доведе до постановяването на ново решение, което по същество е еднакво с отмененото (решения от 3 декември 2003 г., Audi/СХВП (TDI), T‑16/02, Rec, EU:T:2003:327, т. 97—99 и от 12 декември 2007 г., DeTeMedien/СХВП (suchen.de), T‑117/06, EU:T:2007:385, т. 49).
            108. В случая обаче, дори апелативният състав да бе уведомил „Капелла“ ЕООД за своите съмнения относно претенцията за приоритет и то да бе представило необходимия документ за приоритет в хода на производството по възражение, това не би могло да промени диспозитива на решението, което апелативният състав е бил задължен да приеме. Всъщност, тъй като „Капелла“ ЕООД не е представило този документ в определения му срок, въпреки че процесуалните му права са били спазени надлежно, при всички случаи апелативният състав е следвало да констатира загубата на правото на приоритет в съответствие с правило 9, параграф 6 от Регламент № 2868/95.
            109. Следователно второто основание трябва също да се отхвърли, както и оплакванията, отнасящи се до нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, които са изложени в рамките на третото основание.
            По петото основание
            110. От изложеното следва, че трябва да се отхвърли и петото основание, изведено от обстоятелството, че в обжалваното решение апелативният състав е взел под внимание недобросъвестността на „Капелла“ ЕООД, макар подобно обстоятелство да не трябва да се взема предвид в рамките на производство по възражение. Всъщност, както следва от изложените по-горе съображения, обжалваното решение се основава на разбирането, че заявената марка е предхождала марката, на която се основава възражението, поради което претенцията за приоритет на последната трябва да се отхвърли.
            111. С оглед на всички изложени по-горе съображения жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
            По съдебните разноски
            112. По смисъла на член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на СХВП и на встъпилата страна.

            Диспозитив
            По изложените съображения
            ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
            реши:
            1)	Отхвърля жалбата.
            2)	Copernicus-Trademarks Ltd понася направените от него съдебни разноски, както и тези, които са направени от Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) и от Maquet SAS.


title: Решение на Общия съд (седми състав) от 17 януари 2012 г. # Италианска република срещу Европейска комисия. # Ветеринарно-санитарни изисквания - Птичи грип - Италиански пазар на птиче месо - Искане на италианските власти за приемане на извънредни мерки за оказване на подкрепа на пазара - Решение на Комисията за отхвърляне. # Дело T-135/07.

text:
      Решение на Общия съд (седми състав) от 17 януари 2012 г. — Италия/Комисия
      (Дело T‑135/07)
      „Ветеринарно-санитарни изисквания — Птичи грип — Италиански пазар на птиче месо — Искане на италианските власти за приемане на извънредни мерки за подкрепа на пазара — Отказ на Комисията“
      1.                     Селско стопанство — Обща организация на пазарите — Птиче месо — Дискриминация между производителите или потребителите — Забрана —
            Обхват — Право на преценка на институциите на Съюза в областта на общата селскостопанска политика — Съдебен контрол — Обхват
            (член 34, параграф 2, втора алинея ЕО; член 14 от Регламент № 2777/75 на Съвета) (вж. точки 53—57, 68 и 69)
      2.                     Селско стопанство — Обща организация на пазарите — Птиче месо — Мерки в подкрепа на пазара в сектора на яйцата — Отказ на
            Комисията да приеме извънредни мерки за подкрепа на пазара на птиче месо — Отказ поради разграничаване на стопанските загуби
            при унищожаване на пилета на един ден от тези при унищожаване на вече инкубирани яйца за люпене — Принцип на недопускане на
            дискриминация — Нарушаване (член 34, параграф 2, втора алинея ЕО; член 14 от Регламент № 2777/75 на Съвета; Регламент № 2102/2004
            на Комисията) (вж. точки 87—89, 98 и 99)
      Предмет

               Искане за отмяна на отказа на Комисията от 7 февруари 2007 г. по искането на Италианската република за приемане на извънредни
                  мерки за подкрепа на италианския пазар на птиче месо на основание член 14 от Регламент (ЕИО) № 2777/75 на Съвета от 29 октомври
                  1975 година относно общата организация на пазара на птиче месо (ОВ L 282, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г.,
                  глава 3, том 2, стр. 103)

            Диспозитив

                  1)

                  	Отменя отказа на Комисията от 7 февруари 2007 г. по искането на Италианската република за приемане на извънредни мерки за
                     подкрепа на италианския пазар на птиче месо на основание член 14 от Регламент (ЕИО) № 2777/75 на Съвета от 29 октомври 1975
                     година относно общата организация на пазара на птиче месо.

                  2)

                  	Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (втори състав) от 23 октомври 1986 г. # A. J. M. van Roosmalen срещу Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Искане за преюдициално заключение: Raad van Beroep Utrecht - Нидерландия. # Обществено осигуряване. # Дело 300/84.


Решение на Общия съд (пети състав) от 25 май 2016 г.#U-R LAB срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Заявка за фигуративна и словна марка на Европейския съюз „THE DINING EXPERIENCE“ — Относително основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Задължение за мотивиране — Член 75 от Регламент № 207/2009.#Дела T-422/15 и T-423/15.


Решение на Съда (пети състав) от 22 октомври 1998 г. # Raija-Liisa Jokela и Laura Pitkäranta. # Искане за преюдициално заключение: Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Финландия. # Земеделие. # Съединени дела C-9/97 и C-118/97.


title: Решение на Съда (пети състав) от 11 юни 2009 г.#H. J. Nijemeisland срещу Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Искане за преюдициално заключение: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Нидерландия.#Обща селскостопанска политика - Говеждо и телешко месо - Регламент (ЕО) № 795/2004 - Член 3а - Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи - Единно плащане - Определяне на референтната сума - Намаления и изключвания.#Дело C-170/08.

text:
      Дело C-170/08
      H. J. Nijemeisland
      срещу
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (Преюдициално запитване, отправено от College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Обща селскостопанска политика — Говеждо и телешко месо — Регламент (ЕО) № 795/2004 — Член 3а — Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи — Единно плащане — Определяне на референтната сума — Намаления и изключвания“
      Резюме на решението
      Селско стопанство — Обща селскостопанска политика — Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи —
            Схема на единно плащане
      (член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999 на Съвета, член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 на Съвета; член 3а от
            Регламент № 795/2004 на Комисията)
      Член 3а от Регламент № 795/2004 за определяне на подробни правила за прилагането на схемата за единно плащане, предвидена
         в Регламент № 1782/2003 относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска
         политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители, изменен с Регламент № 1974/2004, трябва
         да се тълкува в смисъл, че намаленията и изключванията, основани на Регламент № 1254/1999 относно общата организация на пазара
         на говеждо и телешко месо, не трябва да се вземат предвид при изчисляването, предвидено в член 37, параграф 1 от Регламент
         № 1782/2003.

      Всъщност член 3а от Регламент № 795/2004 изрично предвижда, че що се отнася до изчисляването на референтната сума, се взема
         предвид броят на животните, за които „са били отпуснати […] или е трябвало да бъдат отпуснати“ преки плащания. Следователно
         за целите на изчисляването на посочената в член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 референтна сума не е необходимо въпросното
         пряко плащане да е действително извършено в полза на земеделския производител. Освен това от текста на член 23, параграф 1
         от Регламент № 1254/1999 е видно, че прилагането на санкция води, независимо от броя на съответните животни, до изключване
         по отношение на производителя на правото на получаване на плащания, отпуснати въз основа на посочения регламент. Ето защо
         подобна санкция не може да повлияе върху определянето на броя животни, който трябва да се вземе предвид за целите на определянето
         на посочената референтна сума. Това тълкуване е в съответствие и с волята на общностния законодател да не се прилагат повече
         от един път, след като веднъж са наложени, санкциите в тежест на земеделските производители.

      (вж. точки 33—36 и 47 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
      11 юни 2009 година(*)

      „Обща селскостопанска политика — Говеждо и телешко месо — Регламент (ЕО) № 795/2004 — Член 3а — Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи — Единно плащане — Определяне на референтната сума — Намаления и изключвания“
      По дело C‑170/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от College van Beroep voor het bedrijfsleven (Нидерландия)
         с акт от 16 април 2008 г., постъпил в Съда на 23 април 2008 г., в рамките на производство по дело

      H. J. Nijemeisland
      срещу
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      СЪДЪТ (пети състав),
      състоящ се от: г‑н M. Ilešič, председател на състав, г‑н A. Tizzano и г‑н A. Borg Barthet (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за нидерландското правителство, от г‑жа C. M. Wissels и г‑н Y. de Vries, в качеството на представители,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑жа F. Clotuche-Duvieusart и г‑н S. Noe, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3а от Регламент (ЕО) № 795/2004 на Комисията от 21 април 2004 година
         за определяне на подробни правила за прилагането на схемата за единно плащане, предвидена в Регламент (ЕО) № 1782/2003 на
         Съвета относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика
         и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители (ОВ L 141, стр. 1; Специално издание на български
         език, 2007 г., глава 3, том 56, стр. 193), изменен с Регламент (ЕО) № 1974/2004 на Комисията от 29 октомври 2004 година (ОВ
         L 345, стр. 85; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 60, стр. 274, наричан по-нататък „Регламент № 795/2004“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Nijemeisland и Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (министър
         на земеделието, природата и качеството на храните, наричан по-нататък „министърът“) относно определянето на единно плащане
         на основание Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми
         за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски
         производители и за изменение на Регламенти (EИО) № 2019/93, (EО) № 1452/2001, (EО) № 1453/2001, (EО) № 1454/2001, (EО) 1868/94,
         (EО) № 1251/1999, (EО) № 1254/1999, (EО) № 1673/2000, (EИО) № 2358/71 и (EО) № 2529/2001 (ОВ L 270, стр. 1; Специално издание
         на български език, 2007 г., глава 3, том 49, стр. 177).

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
       Регламент № 1782/2003
      3        Регламент № 1782/2003 въвежда по-конкретно схема за подпомагане на доходите на земеделските производители. В член 1, второ
         тире от този регламент споменатата схема е определена като „схема на единно плащане“. Тази схема е уредена в дял ІІІ от посочения
         регламент.

      4        Член 33, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 изброява случаите, в които земеделските производители могат да поискат да се
         ползват от схемата на единно плащане.

      5        Текстът на посочения член 33, параграф 1, буква а) е следният:

      „Допустимост до право на помощи
      1.      Земеделските производители имат достъп до схемата за единно плащане при условие, че:
      а)      им е било отпуснато плащане през референтния период, посочен в член 38 по линия на поне една от схемите за подпомагане, изброени
         в приложение VI […]“

      6        Сумата на единното плащане, наречена „референтна сума“, се изчислява по метода, предвиден в член 37 от посочения регламент.

      7        Член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 предвижда:

      „Референтната стойност [другаде в текста: „референтната сума“] е средната аритметична стойност за общите суми на плащанията
         за последните три години, отпуснати на даден земеделски производител по схемите за подпомагане, посочени в приложение VI,
         изчислени и коригирани [да се чете: „изчислена и коригирана“] в съответствие с приложение VII, за всяка календарна година
         на референтния период, посочен в член 38.“

      8        Референтният период, посочен в член 33, параграф 1 и член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003, е дефиниран в член 38 от
         този регламент. Споменатият член гласи:

      „Референтен период
      Референтният период включва календарните 2000, 2001 и 2002 години.“
      9        Член 39 от същия регламент гласи:

      „В случаите на прилагане на членове 3 и 4 от Регламент (ЕО) № 1259/1999 по време на референтния период, сумите, посочени в
         приложение VII, са тези, които биха били отпуснати преди прилагането на гореспоменатите членове.“

       Регламент № 795/2004
      10      Регламент № 795/2004 съдържа разпоредби за прилагане на схемата на единно плащане, предвидена в Регламент № 1782/2003. Член 3а
         от посочения Регламент № 795/2004 уточнява начина на изчисляване, предвиден в член 37 от Регламент № 1782/2003, както следва:

      „Установени [другаде в текста: „определени“] хектари и животни
      Без да се засяга прилагането на приложение VII към Регламент (ЕО) № 1782/2003, броят на хектарите или на животните, за които
         са били отпуснати права за плащане [другаде в текста: „преки плащания“] или е трябвало да бъдат отпуснати права за плащане
         по време на референтния период, които следва да бъдат взети предвид за целите на прилагането на член 37, параграф 1 на същия
         този регламент, следва да бъде броят на хектарите или животните, който е бил определен по смисъла на член 2, букви с) и т)
         от Регламент (ЕО) № 2419/2001 за всяко едно от директните [другаде в текста: „преките“] плащания, посочени в приложение VI
         към Регламент (ЕО) № 1782/2003.“

      11      Текстът на съображение 5 от Регламент № 1974/2004 е следният:

      „Член 2, буква д) от Регламент (ЕО) № 1782/2003 предвижда, че плащанията по време на референтния период са онези, които се
         отпускат или които следва да се отпускат по време на референтния период. Приложение VII добавя, че намаленията, които се получават
         в резултат на прилагането на базовите площи, таваните или другите количествени ограничения трябва също така да бъдат взети
         предвид. Следователно е подходящо, за целите на по-голямата яснота, да се посочи, че намаленията и изключенията [другаде в
         текста: „изключванията“], които се прилагат по силата на Регламент (ЕО) № 2419/2001 на Комисията не трябва да се вземат предвид
         за всички директни плащания, цитирани в приложение VI към Регламент (ЕО) № 1782/2003, с цел да не се прилагат повече от един
         път намаленията и изключенията, които се прилагат в този период. Следователно броят на животните и на хектарите, определени
         към момента на определяне на правата за плащане трябва да бъдат взети предвид, без оглед на по-нататъшните проверки и прилагането
         на член 3, параграф 1 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета.“

       Регламент (ЕО) № 2419/2001
      12      Предвидените в Регламент № 795/2004 понятия „определени хектари“ и „определени животни“ са дефинирани в член 2, букви с) и
         т) от Регламент (ЕО) № 2419/2001 на Комисията от 11 декември 2001 година относно установяване на подробни правила за прилагането
         на интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за помощи на Общността, установени с Регламент (ЕИО) № 3508/92
         на Съвета (ОВ L 327, стр. 11). Текстът на разглежданите дефиниции е следният:

      „с)      „определена площ“: площ, за която са изпълнени всички условия, приложими за предоставянето на помощ;
      т)      „определено животно“: животно, за което са изпълнени всички условия, приложими за предоставянето на помощ“. [неофициален превод]
       Регламент (ЕО) № 1254/1999
      13      Член 23, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1254/1999 на Съвета от 17 май 1999 година относно общата организация на пазара на
         говеждо и телешко месо (ОВ L 160, стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 28, стр. 80) предвижда:

      „Когато остатъчни вещества, забранени съгласно Директива 96/22/ЕО на Съвета [ОВ L 125, стр. 3; Специално издание на български
         език, 2007 г., глава 3, том 18, стр. 242], или остатъчни вещества, разрешени от горепосочената директива, но неправомерно
         използвани, са констатирани в съответствие с конкретните разпоредби на Директива 96/23/ЕО [ОВ L 125, стр. 10] в дадено животно
         от стадото животни от рода на едрия рогат добитък на даден производител, или когато неразрешено вещество или продукт, или
         вещество, или продукт, разрешени от Директива 96/22/ЕО на Съвета, но неправомерно притежавани, са намерени в стопанството
         на производителя под каквато и да е форма, производителят се изключва за календарната година, през която това е установено,
         от получаване на сумите, предвидени в настоящия раздел.

      В случай на повторно нарушение продължителността на периода на изключване, според сериозността на нарушението, може да бъде
         продължена на пет години [другаде в текста: „удължена до пет години“], считано от годината, през която е открито повторното
         нарушение.“

       Национална правна уредба
      14      Правилникът за общата селскостопанска политика — помощи за 2006 г. (Regeling GLB-inkomenssteun 2006) съдържа правила за прилагане
         по-конкретно на Регламент № 1782/2003.

       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      15      През 2000 г. Algemene Inspectiedienst (служба за обща инспекция към Министерството на земеделието) извършва проверка по отношение
         на г‑н Nijemeisland. Тази проверка дава възможност да се установи в стопанството на жалбоподателя, че е налице кленбутерол
         в урината на три говеда.

      16      Кленбутеролът е вещество, забранено с Директива 96/23/ЕО на Съвета от 29 април 1996 година относно мерките за наблюдение на
         определени вещества и остатъци от тях в живи животни и животински продукти и за отмяна на Директива 85/358/ЕИО, Директива
         86/469/ЕИО, Решение 89/187/ЕИО и Решение 91/664/ЕИО (ОВ L 125, стр. 10).

      17      С решение от 6 юли 2001 г., съгласно правилника за премиите на ЕО за добитък (Regeling dierlijke EG-premies), министърът изключва
         по отношение на г‑н Nijemeisland правото на помощ за 2000 г., тъй като последният не е имал „определени животни“ за въпросната
         година. Причината за липсата на определени животни е, че съгласно член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999 по отношение
         на г‑н Nijemeisland е било изключено правото на получаване на премии, изплащани за говеда. Поради това е бил фиксиран нулев
         брой на определените за 2000 г. говеда.

      18      Г‑н Nijemeisland подава жалба по административен ред срещу решението от 6 юли 2001 г. Тази жалба е обявена за неоснователна
         с решение от 27 март 2002 г., което г‑н Nijemeisland не е обжалвал.

      19      С решение от 29 август 2006 г., съгласно Регламент № 1782/2003, министърът определя сумата на единното плащане, дължимо на
         г‑н Nijemeisland. Така, за да направи предвиденото в член 37, параграф 1 от този регламент изчисление, министърът се основава
         на броя на определените говеда, който е равен на нула за референтната 2000 година.

      20      На 26 септември 2006 г. г‑н Nijemeisland подава жалба по административен ред срещу решението от 29 август 2006 г. Едно от
         правните основания, изложени в подкрепа на жалбата, е, че министърът неправилно е счел, че г‑н Nijemeisland не е имал нито
         едно определено говедо през 2000 г. Г‑н Nijemeisland се позовава и на „непреодолима сила“ по смисъла на член 40 от Регламент
         № 1782/2003.

      21      С решение от 21 ноември 2006 г. министърът обявява административната жалба на г‑н Nijemeisland за неоснователна. Тогава последният
         обжалва пред запитващата юрисдикция решението от 21 ноември 2006 г. Последната установява, че решението от 27 март 2002 г.
         е станало окончателно. Тя също така установява, че правното основание, изведено от непреодолимата сила, не може да се приеме,
         поради просрочие.

      22      При тези условия College van Beroep voor het bedrijfsleven решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален
         въпрос:

      „Трябва ли член 3а от Регламент (ЕО) № 795/2004 във връзка с член 2, [букви] с) и т) от Регламент (ЕО) № 2419/2001 да се тълкува
         в смисъл, че единствената цел на член 3а е да не се допусне намалението или изключването, наложено съгласно Регламент (ЕО)
         № 2419/2001, да придобие дълготраен характер, или тази разпоредба е приложима и в случаи, когато става въпрос за намаления
         или изключвания, наложени съгласно други регламенти?“

       По преюдициалния въпрос
      23      С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да се установи дали член 3а от Регламент № 795/2004 трябва да
         се тълкува в смисъл, че намаленията и изключванията, основани на Регламент № 1254/1999, не трябва да се вземат предвид при
         изчисляването, предвидено в член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003.

       Становища, представени пред Съда
      24      Нидерландското правителство изтъква липсата на достатъчно данни, позволяващи да се поддържа по-широко тълкуване на член 3а
         от Регламент № 795/2004. Така на поставения въпрос следвало да се отговори, че този член трябва да се тълкува в смисъл, че
         намалението или изключването, наложено съгласно Регламент № 2419/2001, не трябва да се взема предвид при изчисляването, предвидено
         в член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003.

      25      За тази цел нидерландското правителство се основава на стриктното тълкуване на член 3а от Регламент № 795/2004, както и на
         съображение 5 от Регламент № 1974/2004, което изрично препраща към Регламент № 2419/2001.

      26      Според Комисията на Европейските общности член 3а от Регламент № 795/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че изключване на
         производител, което е наложено по силата на член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999, не трябва да се взема предвид при
         изчисляването на референтната сума.

      27      За тази цел Комисията приема, че член 3а от Регламент № 795/2004 не налага действително да е извършено плащане, за да се фиксира
         броят на определените животни, както и че съображение 5 от Регламент № 1974/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че целта му
         е да не се прилагат повече от един път всички намаления и изключвания, наложени през референтния период.

      28      Комисията се позовава и на принципите на пропорционалност и на правна сигурност.

       Отговор на Съда
      29      Безспорно текстът на член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003, който препраща към „средната аритметична стойност за общите
         суми на плащанията за последните три години“, може да наведе на мисълта, че само животните, за които действително са извършени
         плащания, могат да се вземат предвид при изчисляването на референтната сума за земеделски производител за целите на схемата
         на единно плащане.

      30      Същото се отнася и за разпоредбите в приложение VІІ, В, първа алинея от Регламент № 1782/2003, към които препраща член 37,
         параграф 1 и които уточняват, че сумата се изчислява, „като се умножи броят на определените животни, за които е дадена помощта,
         съответно, за всяка година от референтния период, по сумите на глава добитък, установени за календарната 2002 година“.

      31      В главното производство, тъй като по отношение на жалбоподателя е било изключено правото на помощ за 2000 г., тълкуването
         на разглежданата правна уредба от националните органи е довело до намаление на референтната сума по отношение на жалбоподателя
         и поради това — до дълготрайно намаление на подпомагането на доходите, което той е имал право да поиска.

      32      Подобно тълкуване обаче е в противоречие със самия текст на член 3а от Регламент № 795/2004, който специално определя условията
         за прилагане на схемата на единно плащане.

      33      Всъщност тази разпоредба изрично предвижда, че що се отнася до изчисляването на референтната сума, се взема предвид броят
         на животните, за които „са били отпуснати […] или е трябвало да бъдат отпуснати“ преки плащания.

      34      Следователно за целите на изчисляването на посочената в член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 референтна сума не е
         необходимо въпросното пряко плащане да е действително извършено в полза на земеделския производител.

      35      Освен това от текста на член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999 е видно, че прилагането на санкция като разглежданата
         в главното производство води, независимо от броя на съответните животни, до изключване по отношение на производителя на правото
         на получаване на плащания, отпуснати въз основа на посочения регламент. Ето защо подобна санкция не може да повлияе върху
         определянето на броя животни, който трябва да се вземе предвид за целите на определянето на посочената референтна сума.

      36      Това тълкуване е в съответствие и с волята на общностния законодател да не се прилагат повече от един път, след като веднъж
         са наложени, санкциите в тежест на земеделските производители.

      37      Това намерение ясно следва по-конкретно от съображение 5 на Регламент № 1974/2004, което предвижда, че „намаленията и изключенията,
         които се прилагат по силата на Регламент (ЕО) № 2419/2001 на Комисията не трябва да се вземат предвид за всички директни плащания,
         цитирани в приложение VI към Регламент (ЕО) № 1782/2003, с цел да не се прилагат повече от един път намаленията и изключенията,
         които се прилагат в този период“.

      38      Следва да се отбележи също, че в член 39 от Регламент № 1782/2003 се уточнява, че сумите, които следва да се вземат предвид
         на основание приложение VІІ от този регламент, са тези, които биха били отпуснати преди прилагането на членове 3 и 4 от Регламент
         № 1259/1999, които се отнасят до санкции или намаления поради несъобразяване с мерки за опазване на околната среда, наречени
         още мерки за „модулация“, според спецификата на стопанството. Ето защо и в този случай законодателят не допуска възможността
         тези санкции и намаления да повлияят върху референтната сума при изчисляването на единното плащане.

      39      Впрочем целта да не се придаде дълготраен характер на санкциите, наложени на земеделските производители през референтния период,
         може да бъде постигната само ако се прилага към всички намаления и изключвания, които по принцип имат конкретно и ограничено
         действие във времето, а не само към тези, споменати изрично в посочените по-горе регламенти.

      40      На последно място, подобно тълкуване съответства и на принципите на пропорционалност и правна сигурност.

      41      От една страна, принципът на пропорционалност е общ принцип на общностното право, който трябва да се спазва от общностния
         законодател, както и от националните законодатели и съдии, по-конкретно в областта на общата селскостопанска политика. Този
         принцип изисква актовете на общностните институции да не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането
         на легитимно преследваните от разглежданото законодателство цели, като се има предвид, че когато има избор между няколко подходящи
         мерки, трябва да се прибегне до най-малко обвързващата и че причинените неудобства не трябва да са несъразмерни по отношение
         на тези цели (вж. Решение от 5 юни 2008 г. по дело Industria Lavorazione Carni Ovine, C‑534/06, Сборник, стр. I‑4129, точка 25).

      42      Така член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999 по-конкретно предвижда, че в случай на повторно нарушение продължителността
         на периода на изключване на правото на получаване на разглежданите преки плащания може да бъде удължена до пет години. Следователно
         след първо нарушение споменатото изключване трябва да има ограничено действие във времето.

      43      Подобни съображения биха могли да са валидни на по-силно основание, ако първоначалното изключване през една календарна година
         като санкция, наложена съгласно член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999, би било възможно да доведе до дълготрайно намаление
         на референтната сума и следователно на единното плащане, с което би могло да се стигне до многократно санкциониране на земеделския
         производител за едно и също нарушение и поради това финансовите последици за този производител да са несъразмерни с целите
         на първоначално наложената санкция.

      44      От друга страна, принципът на правната сигурност, общ принцип на общностното право, изисква общностната правна уредба, с която
         трябва да се съобразяват правните субекти, да бъде ясна и точна, така че те да могат да се запознаят по недвусмислен начин
         със своите права и задължения и да действат съобразно с тях (вж. по-конкретно Решение от 9 юли 1981 г. по дело Gondrand и
         Garancini, 169/80, Recueil, стр. 1931, точка 17).

      45      В главното производство обаче, без да оспорва и без да признава вината си, г‑н Nijemeisland е приел санкцията, която съобразно
         с действащата към съответния момент правна уредба се изразява в загуба на премията за една календарна година. Към този момент
         не му е било възможно да предвиди, че решението му е могло да повлияе върху бъдещите преки плащания съгласно приетата през
         2003 г. правна уредба. Всъщност преди влизането в сила на Регламент № 1782/2003 жалбоподателят не е могъл да предвиди, че
         изключването по отношение на него на правото на ползване на премията би се отразило върху сумата на единното плащане и поради
         това би могло да доведе до неблагоприятни за него финансови последици в продължение на няколко години.

      46      От направения анализ е видно, че член 3а от Регламент № 795/2004 не позволява от изчисляването на единната премия да се изключат
         определените за референтна година животни, в случай че съответният производител не е получил премия за тази година вследствие
         на налагането на санкция на основание член 23, параграф 1 от Регламент № 1254/1999.

      47      При тези условия на поставения въпрос следва да се отговори, че член 3а от Регламент № 795/2004 трябва да се тълкува в смисъл,
         че намаленията и изключванията, основани на Регламент № 1254/1999, не трябва да се вземат предвид при изчисляването, предвидено
         в член 37, параграф 1 от Регламент № 1782/2003.

       По съдебните разноски
      48      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
      Член 3а от Регламент (ЕО) № 795/2004 на Комисията от 21 април 2004 година за определяне на подробни правила за прилагането
            на схемата за единно плащане, предвидена в Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета относно установяване на общи правила за схеми
            за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски
            производители, изменен с Регламент (ЕО) № 1974/2004 на Комисията от 29 октомври 2004 година, трябва да се тълкува в смисъл,
            че намаленията и изключванията, основани на Регламент (ЕО) № 1254/1999 на Съвета от 17 май 1999 година относно общата организация
            на пазара на говеждо и телешко месо, не трябва да се вземат предвид при изчисляването, предвидено в член 37, параграф 1 от
            Регламент № 1782/2003.
      Подписи
      * Език на производството: нидерландски.


Решение на Съда от 7 май 1987 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Дело 184/85.