Решение на Съда (пети състав) от 25 април 2002 г. # Комисия на Европейските общности срещу Република Гърция. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 85/374/ЕИО. # Дело C-154/00.


title: Решение на Съда (втори състав) от 15 септември 2011 г.#Olivier Halley, Julie Halley и Marie Halley срещу Belgische Staat.#Искане за преюдициално заключение: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Белгия.#Пряко данъчно облагане - Свободно движение на капитали - Член 63 ДФЕС - Данък върху наследството за поименните акции - Давностен срок за оценка на акциите в чуждестранни дружества, по-продължителен от приложимия за местните дружества - Ограничаване - Обосновка.#Дело C-132/10.

text:
      Дело C‑132/10
      Olivier Halley и др.
      срещу
      Belgische Staat
      (Преюдициално запитване, отправено от rechtbank van eerste aanleg te Leuven)
      „Пряко данъчно облагане — Свободно движение на капитали — Член 63 ДФЕС — Данък върху наследството за поименните акции — Давностен срок за оценка на акциите в чуждестранни дружества, по-продължителен от приложимия за местните дружества — Ограничаване — Обосновка“
      Резюме на решението
      Свободно движение на капитали — Ограничения — Данъчно законодателство — Данък върху наследството
      (член 63 ДФЕС)
      Член 63 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска законодателство на държава членка, което предвижда в областта на
         данъка върху наследството десетгодишен давностен срок за оценката на поименни акции на дружество, в което починалият е бил
         акционер и чието място на ефективно управление е установено в друга държава членка, докато същият срок е двегодишен, когато
         мястото на ефективно управление е разположено в първата държава членка.

      Действително прилагането на такъв по-продължителен давностен срок към наследниците, притежаващи акции в дружество, чието място
         на действително управление е установено в друга държава членка, може да има за последица да възпре местните лица в първата
         държава от инвестиране или запазване на инвестициите в активи, разположени извън тази държава членка, като се има предвид,
         че техните наследници ще се намират по-дълго време в несигурност относно възможността за изменение на данъчното задължение.

      Такова законодателство не е обосновано от целта да се противодейства на данъчните измами, нито от необходимостта да се гарантира
         ефективността на данъчния контрол, доколкото общото прилагане на десетгодишния срок по никакъв начин не зависи от промеждутъка
         от време, необходим за полезно прибягване до механизми на взаимопомощ или до други алтернативни средства, позволяващи разследване
         на стойността на съответните акции. Действително следва да се разграничи положение, при което имущество, подлежащо на данъчно
         облагане, е било укрито от националните данъчни органи, като последните не разполагат с никаква улика, която да им позволи
         да започнат разследване, от положението, в което посочените органи разполагат с информация относно това облагаемо имущество.
         Когато данъчните органи на държава членка разполагат с улики, които им позволяват да се обърнат към компетентните органи на
         други държави членки посредством взаимопомощта, предвидена било в Директива 77/799 относно взаимопомощта между компетентните
         органи на държавите членки в областта на прякото данъчно облагане, било в двустранни спогодби за взаимопомощ, за да могат
         последните органи да им съобщят сведенията, необходими за установяване на точния размер на данъка, самият факт, че съответното
         подлежащо на данъчно облагане имущество се намира в друга държава членка, не обосновава общото прилагане на допълнителен срок
         за изменение на данъчно задължение, което по никакъв начин не зависи от промеждутъка от време, необходим за полезно прибягване
         до тези механизми на взаимопомощ.

      (вж. точки 24, 30, 33, 36, 39 и 40 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      15 септември 2011 година(*)

      „Пряко данъчно облагане — Свободно движение на капитали — Член 63 ДФЕС — Данък върху наследството за поименните акции — Давностен срок за оценка на акциите в чуждестранни дружества, по-продължителен от приложимия за местните дружества — Ограничаване — Обосновка“
      По дело C‑132/10
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank van eerste aanleg te Leuven (Белгия) с
         акт от 12 февруари 2010 г., постъпил в Съда на 15 март 2010 г., в рамките на производство по дело

      Olivier Halley,
      Julie Halley,
      Marie Halley
      срещу
      Belgische Staat,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състав, г‑н Ал. Арабаджиев, г‑н A. Rosas, г‑н U. Lõhmus (докладчик)
         и г‑н A. Ó Caoimh, съдии,

      генерален адвокат: г‑н N. Jääskinen,
      секретар: г‑жа M. Ferreira, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 януари 2011 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н и г‑жи Halley, от адв. A. Biesmans и адв. R. Deblauwe, advocaten,
      –        за белгийското правителство, от г‑жа M. Jacobs и г‑н J.‑C. Halleux, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г‑н R. Lyal, г‑н P. van Nuffel и г‑н W. Roels, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 26 ДФЕС, 49 ДФЕС, 63 ДФЕС и 65 ДФЕС.

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н и г‑жи Halley, от една страна, и Belgische Staat, от друга, относно данъка
         върху наследството, дължим за поименни акции в предприятие, чието действително място на управление не се намира в Белгия.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съгласно текста на член 1, параграф 1 от Директива 88/361/ЕИО на Съвета от 24 юни 1988 година за прилагане на член 67 от Договора
         (член, отменен с Договора от Амстердам) (OВ L 178, стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 10, том 1,
         стр. 10):

      „Без да се засягат следните разпоредби, държавите членки премахват ограниченията относно движението на капитали между лица,
         които живеят в държавите членки. За да се улесни прилагането на настоящата директива, движението на капитали се категоризира
         в съответствие с номенклатурата в приложение I.“

      4        Сред движенията на капитали, посочени в член 1 от Директива 88/361, приложение I към същата посочва по-конкретно в своята
         рубрика XI, озаглавена „Движения на капитали за лични цели“, наследствата по закон и по завещание.

       Национална правна уредба
      5        Член 1, 1° от Кодекса за данъчно облагане при наследяване, приет с Кралски указ № 308 от 31 март 1936 г. (Belgisch Staatsblad
         от 7 април 1936 г., стр. 2403), потвърден със Закон от 4 май 1936 г. (Belgisch Staatsblad от 7 май 1936 г., стр. 3426, наричан
         по-нататък „Кодексът“), гласи, че данъкът върху наследството се определя върху стойността, след приспадане на дълговете, на
         цялата наследствена маса, получена от наследниците от техния наследодател.

      6        Член 111 от Кодекса предвижда:

      „За да се установи недостатъчността на оценката на всички или част от наследствените имоти, намиращи се в Кралство [Белгия],
         които са декларирани на пазарната им стойност, органът по приходите може, без да се засягат другите предвидени в член 105
         доказателствени средства, да изиска експертиза на посочените имоти; въпреки това, що се отнася до движимите материални вещи,
         правото на експертиза се прилага само за плавателните средства и корабите.“

      7        Член 137, първа алинея, 2° от посочения кодекс предвижда, че погасителната давност за искането „за извършване на експертиза
         на имотите, подлежащи на подобен контрол и на данъка, лихвите и глобите в случай на недостатъчност на оценката на посочените
         имоти, е двегодишна; на данъка, лихвите и глобите в случай на недостатъчност на оценката на имотите, които не подлежат на
         експертиза — десетгодишна; във всеки от случаите давността започва да тече от деня на подаване на декларацията“.

       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      8        Г-жа De Pinsun и г‑н Halley, родителите на жалбоподателите по главното производство, са починали едновременно на 6 декември
         2003 г. Те са имали местожителство в Tervuren, Белгия, и декларация за наследство е трябвало да бъде подадена в Louvain.

      9        На 16 август 2004 г. и 2005 г. жалбоподателите по главното производство са платили съответно 16 милиона евро и 4 милиона евро
         авансов данък върху наследството.

      10      На 7 ноември 2005 г. жалбоподателите по главното производство подават пред данъчната администрация в Louvain декларация за
         наследството на баща си и декларация за наследството на майка си.

      11      Във всеки от двата случая наследството включва половината, при условия на неделима съсобственост, от 2 172 600 поименни акции
         на дружеството Carrefour SA, чието седалище е било разположено към момента на настъпване на фактите по главното производство
         в Levallois-Perret (Франция), и на 2 085 акции на приносител на същото дружество. Жалбоподателите по главното производство
         са оценили стойността на поименните акции на 28,31 EUR за акция, т.е. тяхната стойност на борсата, към датата на смъртта на
         родителите им, с намаление от 35 %.

      12      С писмо от 20 февруари 2008 г. derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (трето бюро по приходите от вписвания в Louvain)
         уведомява жалбоподателите по главното производство, че на 29 януари 2008 г. централната администрация в Брюксел е взела решение,
         че акциите трябва да се оценят на 43,55 EUR всяка.

      13      В жалбата, която подават до запитващата юрисдикция, жалбоподателите по главното производство изтъкват, че искането на белгийската
         данъчна администрация за констатиране на недостатъчността на оценката на посочените поименни акции е погасено по давност.
         При условията на евентуалност те оспорват стойността на същите, възприета от тази администрация.

      14      От акта за преюдициално запитване става ясно, че според прочита на член 111 във връзка с член 137, първа алинея, 2° от Кодекса
         експертизата на притежаваните поименни акции, визирана в член 111, е възможна, доколкото са на дружество, разположено в Белгия.
         Счита се, че акциите се намират в тази държава членка, когато в нея е разположено мястото на действително управление на съответното
         дружество. Давностният срок за оценка на акциите в този случай е двегодишен. За притежавани акции на дружество, чието място
         на действително управление е установено извън белгийската територия, такава експертиза обаче не е възможна и посоченият срок
         е десетгодишен.

      15      Като счита, че спорът по главното производство повдига въпроси за тълкуването на правото на Съюза, Rechtbank van eerste aanleg
         te Leuven решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „Съвместими ли са разпоредбите на член 137, първа алинея, 2° от Кодекса […], във връзка с разпоредбите на член 111 от същия
         кодекс с членове 26 [ДФЕС], 49 [ДФЕС], 63 [ДФЕС] и 65 [ДФЕС], при положение че давностният срок за данъка върху наследството,
         платим за поименните акции, е две години, когато мястото на действително управление на дружеството е в Белгия, докато същият
         давностен срок е десет години, когато мястото на действително управление на дружеството не се намира в Белгия?“

       По преюдициалния въпрос
       По разглежданата в делото по главното производство свобода
      16      Поставеният от запитващата юрисдикция въпрос се отнася до членове 26 ДФЕС, 49 ДФЕС, 63 ДФЕС и 65 ДФЕС. В представените пред
         Съда становища белгийското правителство и Европейската комисия изтъкват, че само последните две разпоредби, а именно отнасящите
         се за свободното движение на капитали, са релевантни с оглед на делото по главното производство.

      17      В това отношение от добре установената понастоящем съдебна практика следва, че за да се определи дали дадено национално законодателство
         попада в обхвата на едната или другата свобода на движение, трябва да се вземе предвид предметът на разглежданото законодателство
         (Решение от 24 май 2007 г. по дело Holböck, C‑157/05, Сборник, стр. I‑4051, точка 22 и Решение от 17 септември 2009 г. по
         дело Glaxo Wellcome, C‑182/08, Сборник, стр. I‑8591, точка 36).

      18      В делото по главното производство предметът на разглежданото национално законодателство е да определи срока, в рамките на
         който може да се извърши оценката на прехвърлените чрез наследяване поименни акции, притежавани в дружество, чието място на
         действително управление е установено извън белгийска територия.

      19      От практиката на Съда обаче произтича, че наследяването, което представлява прехвърляне на едно или повече лица на имуществото,
         оставено от починало лице, попада в рубрика XI от приложение I към Директива 88/361, озаглавена „Движения на капитали за лични
         цели“, представлява движение на капитали по смисъла на член 63 ДФЕС, с изключение на случаите, при които съставните му елементи
         са в границите само на една държава членка (вж. в този смисъл Решение от 11 септември 2008 г. по дело Eckelkamp и др., С‑11/07,
         Сборник, стр. I‑6845, точка 39 и цитираната съдебна практика). По никакъв начин обаче не е чисто вътрешно положение като разглежданото
         в главното производство, при което акциите се притежават от лице, пребиваващо в Белгия, в дружество, чието място на действително
         управление е разположено във Франция.

      20      Следователно по отношение на случай като разглеждания в главното производство се прилагат разпоредбите на ДФЕС относно свободното
         движение на капитали.

      21      Поради това следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 63 ДФЕС
         трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска законодателство на държава членка, което предвижда в областта на данъка върху
         наследството различен давностен срок за оценката на поименни акции според това дали мястото на действително управление на
         издалото ги дружество, в което починалото лице е било акционер, се намира в тази държава членка или не.

       По наличието на ограничение на свободното движение на капитали
      22      Следва да се припомни, че мерките, забранени с член 63, параграф 1 ДФЕС като ограничаващи движението на капитали, включват
         в частност мерки, които са от естество да възпрат чуждестранните лица да инвестират в дадена държава членка или да запазят
         такива инвестиции (вж. в този смисъл Решение от 22 януари 2009 г. по дело STEKO Industriemontage, C‑377/07, Сборник, стр. I‑299,
         точки 23 и 24 и Решение от 31 март 2011 г. по дело Schröder, C‑450/09, все още непубликувано в Сборника, точка 30).

      23      Що се отнася до разглежданото по главното производство законодателство, от акта за препращане е видно, че то установява различие
         в давностния срок за оценката на поименни акции, с оглед на данъчното облагане на наследство, в зависимост от местоположението
         на мястото на действително управление на издалото ги предприятие, при положение че давностният срок за оценката на акциите,
         издадени от дружество, чието място на действително управление е установено в Белгия, е двегодишен, а когато притежаваните
         акции са в дружество, чието място на действително управление се намира в друга държава членка, посоченият давностен срок е
         десетгодишен.

      24      Прилагането обаче на такъв по-продължителен давностен срок към наследниците, притежаващи акции в дружество, чието място на
         действително управление е установено в държава членка, различна от Кралство Белгия, може да има за последица да възпре белгийските
         местни лица от инвестиране или запазване на инвестициите в активи, разположени извън тази държава членка, като се има предвид,
         че техните наследници ще се намират по-дълго време в несигурност относно възможността за изменение на данъчното задължение.

      25      Следователно такова национално законодателство представлява ограничение на свободното движение на капитали по смисъла на член 63,
         параграф 1 ДФЕС.

       По обосноваването на ограничението на свободното движение на капитали
      26      За да обоснове ограничението на свободното движение на капитали, белгийското правителство изтъква съображения, свързани, от
         една страна, с необходимостта да се гарантира ефективността на данъчния контрол и от друга, с борбата срещу данъчните измами.

      27      Според посоченото правителство, що се отнася до ефективността на данъчния контрол, прилагането на по-продължителен давностен
         срок за оценката на акциите в дружества, разположени в държава членка, различна от Кралство Белгия, е необходимо за получаване
         на свързаната с тях информация.

      28      Що се отнася до борбата срещу данъчните измами, подобен срок би дал на белгийските данъчни органи възможността, в случай на
         разкриване на недостатъчност на стойността на акциите в разположени в чужбина дружества, да започнат разследване и ако се
         окаже, че тези акции са били обложени с данък в твърде нисък размер, да приложат допълнително данъчно облагане.

      29      По-нататък, белгийското правителство поддържа, че национално законодателство като разглежданото в делото по главното производство
         е необходимо, за да се преодолее липсата на действителна възможност за посочените органи да получават информация за притежаваните
         активи в държава членка, различна от Кралство Белгия. Това правителство отбелязва, че искане за предоставяне на информация,
         направено на основание член 2 от Директива 77/799/ЕИО на Съвета от 19 декември 1977 година относно взаимопомощта между компетентните
         органи на държавите членки в областта на прякото данъчно облагане (ОВ L 336, стр. 15; Специално издание на български език,
         2007 г., глава 9, том 1, стр. 21), би могло да се подаде от една държава членка само в случая, когато тя вече разполага с
         достатъчно елементи от самото начало.

      30      В това отношение от постоянната практика на Съда е видно, че целта да се противодейства на данъчните измами и необходимостта
         да се гарантира ефективността на данъчния контрол представляват императивни съображения от общ интерес, които могат да обосноват
         ограничение за упражняването на гарантираните с Договора за ФЕС свободи на движение (вж. по-специално относно борбата срещу
         данъчните измами Решение от 14 септември 2006 г. по дело Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Recueil, стр. I‑8203,
         точка 32 и относно ефективността на данъчния контрол Решение от 27 януари 2009 г. по дело Persche, C‑318/07, Сборник, стр. I‑359,
         точка 52).

      31      Същевременно ограничение на свободното движение на капитали може да бъде допуснато на това основание само при условие че то
         е в състояние да гарантира осъществяването на разглежданата цел, без да надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. по-специално
         Решение от 28 октомври 2010 г. по дело Établissements Rimbaud, C‑72/09, все още непубликувано в Сборника, точка 33 и цитираната
         съдебна практика).

      32      Дори обаче да се предположи, че разглежданото в делото по главното производство национално законодателство е в състояние да
         постигне целите, свързани с необходимостта да се гарантира ефективността на данъчния контрол и да се противодейства на данъчните
         измами, следва да се отбележи, че такова законодателство надхвърля необходимото за тяхното постигане.

      33      Действително, от практиката на Съда относно срока за изменение на данъчно задължение при укриване от данъчните органи на активи
         с произход от спестявания и/или на получени от такива активи доходи е видно, че следва да се разграничат два случая; първият
         случай съответства на положение, при което имущество, подлежащо на данъчно облагане, е било укрито, като данъчните органи
         не разполагат с никаква улика, която да им позволи да започнат разследване, а вторият засяга положение, в което посочените
         органи разполагат с информация относно това облагаемо имущество (Решение от 11 юни 2009 г. по дело X и Passenheim‑van Schoot,
         C‑155/08 и C‑157/08, Сборник, стр. I‑5093, точки 62 и 63).

      34      В делото по главното производство е безспорно, че разглежданите поименни акции са били споменати в декларациите за наследство,
         така че данъчните органи на засегнатата държава членка разполагат с информация за тези акции. При това положение разглежданото
         по главното производство законодателство попада във втория случай, споменат в предходната точка.

      35      Що се отнася обаче до втория случай, Съдът е постановил в точка 74 от Решение по дело X и Passenheim‑van Schoot, посочено
         по-горе, че не би могло да е обосновано прилагането в държава членка на удължен срок за изменение на данъчно задължение, който
         няма за цел по-специално да позволи на данъчните органи на тази държава да прибягнат полезно до механизмите за взаимопомощ
         между държавите членки и който започва да тече, щом съответното подлежащо на данъчно облагане имущество се намира в друга
         държава членка.

      36      Всъщност, когато данъчните органи на държава членка разполагат с улики, които им позволяват да се обърнат към компетентните
         органи на други държави членки посредством взаимопомощта, предвидена било в Директива 77/799, било в двустранни спогодби за
         взаимопомощ, за да могат последните органи да им съобщят сведенията, необходими за установяване на точния размер на данъка,
         самият факт, че съответното подлежащо на данъчно облагане имущество се намира в друга държава членка, не обосновава общото
         прилагане на допълнителен срок за изменение на данъчно задължение, което по никакъв начин не зависи от промеждутъка от време,
         необходим за полезно прибягване до тези механизми на взаимопомощ (Решение по дело X и Passenheim‑van Schoot, посочено по-горе,
         точка 75).

      37      В конкретния случай обаче, макар да е вярно, че посочената директива не се прилага спрямо данъчното облагане при наследяване,
         от предадената на Съда преписка е видно, че не изглежда изключено белгийските данъчни органи въпреки това да са могли да прибягнат
         до други инструменти за взаимопомощ, за да проверят стойността на разглежданите акции, като например спогодбата между Франция
         и Белгия за избягване на двойното данъчно облагане и за уреждане на някои други данъчни въпроси във връзка с наследяването
         и вписванията, подписана в Брюксел на 20 януари 1959 г.

      38      Във всички случаи, както правилно отбелязва Комисията, за да оцени стойността на акциите в дружества, регистрирани на борсата,
         като разглежданите в делото по главното производство, нищо не възпрепятства белгийските данъчни органи да се позоват на курса
         на тези акции към датата на смъртта на техния собственик било в пресата, било в интернет, за да образуват своето разследване.
         Както е видно от предадената на Съда преписка, разглежданите акции в крайна сметка са били оценени от посочените органи именно
         на тази основа повече от две години след подаването на декларациите за наследство.

      39      От това следва, че прилагането на десетгодишен срок за оценяване на притежаваните акции в дружество, чието място на действително
         управление е разположено в държава членка, различна от Кралство Белгия, не е оправдано, доколкото общото прилагане на такъв
         срок по никакъв начин не зависи от промеждутъка от време, необходим за полезно прибягване до механизми на взаимопомощ или
         до други алтернативни средства, позволяващи разследване на стойността на тези акции.

      40      От всичко гореизложено произтича, че на поставения въпрос следва да се отговори, че член 63 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл,
         че не допуска законодателство на държава членка като разглежданото в делото по главното производство, което предвижда, в областта
         на данъка върху наследството, десетгодишен давностен срок за оценката на поименни акции на дружество, в което починалият е
         бил акционер и чието място на ефективно управление е установено в друга държава членка, докато същият срок е двегодишен, когато
         мястото на ефективно управление е разположено в първата държава членка.

       По съдебните разноски
      41      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      Член 63 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска законодателство на държава членка като разглежданото в делото по
            главното производство, което предвижда, в областта на данъка върху наследството, десетгодишен давностен срок за оценката на
            поименни акции на дружество, в което починалият е бил акционер и чието място на ефективно управление е установено в друга
            държава членка, докато същият срок е двегодишен, когато мястото на ефективно управление е разположено в първата държава членка.
      Подписи
      * Език на производството: нидерландски.


Решение на Първоинстанционния съд (пети състав) от 30 март 1993 г. # Ulrich Klinke срещу Съд на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело T-30/92.


Решение на Съда (пети състав) от 24 февруари 1994 г. # Administration des douanes срещу Solange Chiffre. # Искане за преюдициално заключение: Cour d'appel de Toulouse - Франция. # Дело C-368/92.


Решение на Съда (десети състав) от 16 май 2013 г. # Европейска комисия срещу Ryanair Ltd. # Жалба - Иск за установяване на неправомерно бездействие - Член 232 ЕО - Регламент (ЕО) № 659/1999 - Член 20, параграф 2 - Държавна помощ, за която се твърди, че е предоставена на италиански авиокомпании - Жалба - Липса на решение на Комисията. # Дело C-615/11 P.


Решение на Съда (втори състав) от 11 юни 2015 г.#Association médicale européenne (EMA) срещу Европейска комисия.#Обжалване — Клауза за подсъдност — Договори Cocoon и Dicoems, сключени в рамките на Шеста рамкова програма за научни изследвания, технологично развитие и демонстрационни дейности, допринасяща за изграждането на европейското научноизследователско пространство и за иновациите (2002―2006 г.) — Нередности — Недопустими разходи — Прекратяване на договори.#Дело C-100/14 P.


title: Решение на Съда (пети състав) от 29 ноември 2007 г. # Комисия на Европейските общности срещу Френска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 2004/24/ЕО - Традиционни растителни лекарствени продукти - Кодекс на Общността - Липса на транспониране в определения срок. # Дело C-67/07.

text:
      Решение на Съда (пети състав) от 29 ноември 2007 г. — Комисия/Франция
      (Дело C‑67/07)
      „Неизпълнение на задължения от държава-членка — Директива 2004/24/ЕО — Традиционни растителни лекарствени продукти — Кодекс на Общността — Липса на транспониране в определения срок“
      Иск за неизпълнение — Преценка на основателността от Съда — Положение, което следва да бъде взето предвид — Положение към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище (член 226 ЕО) (вж. точка 7)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава-членка — В предвидения срок не са приети необходимите разпоредби за съобразяване с Директива
                  2004/24/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година за изменение на Директива 2001/83/ЕО за утвърждаване
                  на кодекс на Общността относно лекарствени продукти за хуманна употреба, по отношение на традиционните растителни лекарствени
                  продукти (ОВ L 136, стр. 85; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 44, стр. 167).

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е приела в предписания срок необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива
                     2004/24/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година за изменение на Директива 2001/83/ЕО за утвърждаване
                     на кодекс на Общността относно лекарствени продукти за хуманна употреба, по отношение на традиционните растителни лекарствени
                     продукти, Френската република не е изпълнила задълженията си по член 2 от тази директива.

                  2)

                  	Осъжда Френската република да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (втори състав) от 26 май 2016 г.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs срещу National Exhibition Centre Limited.#Преюдициално запитване, отправено от Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Преюдициално запитване — Обща система на данъка върху добавената стойност — Шеста директива 77/388/ЕИО — Освобождаване — Член 13, Б, буква г), точка 3 — Сделки, засягащи плащания и преводи — Понятие — Закупуване на билети за представления или други събития — Плащане с дебитна или кредитна карта — Услуги, известни като „свързани с обработка на плащания с карти.#Дело C-130/15.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 23 януари 2013 г. # Nicolas Katrakasas срещу Европейска комисия. # Публична служба - Вътрешни конкурси COM/INT/OLAF/09/AD 8 и COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Дело F-24/11.


Решение на Съда от 9 юни 1993 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело C-95/92.


Решение на Съда (шести състав) от 13 юни 2002 г. # Комисия на Европейските общности срещу Ирландия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директиви 79/409/ЕИО и 92/43/ЕИО. # Дело C-117/00.


Решение на Общия съд (пети състав) от 20 февруари 2013 г. # Caventa AG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по възражение - Заявка за фигуративна марка на Общността BERG - По-ранна словна марка на Общността "Christian Berg" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-225/11.


Решение на Съда (първи състав) от 8 декември 2005 г. # Европейска централна банка срещу Федерална република Германия. # Арбитражна клауза. # Дело C-220/03.


Решение на Съда от 25 юни 2002 г. # Наказателно производство срещу Dante Bigi, в присъствието на Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Искане за преюдициално заключение: Tribunale di Parma - Италия. # Регламент (ЕИО) № 2081/92 - Член 13. # Дело C-66/00.


Решение на Съда (първи състав) от 27 януари 1994 г. # Alison Maitland Toosey срещу Chief Adjudication Officer. # Искане за преюдициално заключение: Social Security Commissioner - Обединеното кралство. # Свободно движение на работници - Обществено осигуряване - Обезщетение за инвалидност. # Дело C-287/92.


Решение на Съда от 14 декември 1962 г. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse срещу Върховен орган на Европейската общност за въглища и стомана. # Дело 33/59.


title: Решение на Съда (осми състав) от 7 ноември 2013 г. # Jan Sneller срещу DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Искане за преюдициално заключение: Hoge Raad der Nederlanden - Нидерландия. # Застраховане на правни разноски - Директива 87/344/ЕИО - Член 4, параграф 1 - Свободен избор на адвокат от притежателя на полица - Клауза от общите условия на договор, гарантираща предоставяне на правна помощ от служител на застрахователя в съдебни и административни производства - Разноски за правна помощ на външен юридически представител, възстановявани само при необходимост, ако застрахователят прецени да възложи разглеждането на делото на външен юридически представител. # Дело C-442/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
      7 ноември 2013 година (
            *1
         )
      „Застраховане на правни разноски — Директива 87/344/ЕИО — Член 4, параграф 1 — Свободен избор на адвокат от притежателя на полица — Клауза от общите условия на договор, гарантираща предоставяне на правна помощ от служител на застрахователя в съдебни и административни производства — Разноски за правна помощ, предоставена от външен юридически представител, възстановявани само при необходимост, ако застрахователят прецени да възложи разглеждането на делото на външен юридически представител“
      По дело C‑442/12
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание на член 267 ДФЕС от Hoge Raad der Nederlanden (Нидерландия) с акт от 28 септември 2012 г., постъпил в Съда на 3 октомври 2012 г., в рамките на производство по дело

         Jan Sneller

      срещу

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      СЪДЪТ (осми състав),
      състоящ се от: г‑н C. G. Fernlund, председател на осми състав, изпълняващ функцията на председател на състав, г‑жа C. Toader (докладчик) и г‑н E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑жа M. Ferreira, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 септември 2013 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, от J. W. H. van Wijk и B. J. Drijber, advocaten,

               —

               за италианското правителство, от г‑жа G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от г‑жа W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               за австрийското правителство, от г‑н A. Posch, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г‑н F. Wilman и г‑н K.-P. Wojcik, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 1 от Директива 87/344/ЕИО на Съвета от 22 юни 1987 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно застраховките за съдебни разноски (ОВ L 185, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 186), приложима ratione temporis към главното производство.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Sneller и DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (наричано по-нататък „DAS“), застрахователно дружество, във връзка с покриването на разноските за правна помощ, предоставена от адвокат, избран от притежателя на застрахователна полица.

         Правна уредба

         Право на Съюза

               3

               Единадесето съображение от Директива 87/344 гласи:
               „като има предвид, че интересът на лицата със застрахователно покритие за [правни] разноски означава, че застрахованото лице трябва да може да избира адвокат или друго подходящо квалифицирано лице съгласно националното законодателство при всякакво [съдебно или административно производство], и във всеки случай на възникване на конфликт на интереси“.

               4

               Член 1 от тази директива предвижда:
               „Целта на настоящата директива е да се координират разпоредбите, които са предвидени в законов, подзаконов или административен акт относно […] застраховки за [правни] разноски с цел улесняване на ефективното упражняване на свободата на установяване и предотвратяване, доколкото е възможно, на всякакви конфликти на интереси, произтичащи по-конкретно от факта, че застрахователят предоставя покритие на друго лице, или че предоставя покритие на лице както за [правни] разноски, така и за вс[я]к[а] друг[а] [категория] […], а в случай на възникване на конфликт, същият да може да бъде разрешен“.

               5

               Член 2, параграф 1 от посочената директива гласи:
               „Настоящата директива се прилага за застраховки за [правни] разноски. Те се състоят в задължението, срещу заплащане на премия, да се поемат разноските за съдебни производства и да се предоставят други услуги, които са пряко свързани със застрахователното покритие, по-конкретно с оглед на:

                        —

                        осигуряване на обезщетение за претърпяната от застрахованото лице […] вреда […] чрез извънсъдебно споразумение или [в рамките на] гражданско или наказателно производство,

                        —

                        защита или представителство на застрахованото лице в гражданско, наказателно, административно или друго производство или във връзка с евентуално предявен иск срещу него“.

               6

               Член 4, параграф 1 от същата директива гласи:
               „Във всеки договор за застраховка [н]а [правни] разноски изрично се признава, че:

                        a)

                        когато се допуска адвокат или друго подходящо квалифицирано лице съгласно националното право да защитава, да представлява или да обслужва интересите на застрахованото лице при евентуално [съдебно или административно производство], това застраховано лице е свободно да избира такъв адвокат или друго лице;

                        б)

                        застрахованото лице е свободно да избира адвокат или всяко друго подходящо квалифицирано лице, в зависимост от неговите предпочитания и до степента, до която националното право позволява, да обслужва интересите му в случай на възникване на конфликт на интереси“.

               7

               Член 5 от Директива 87/344 предвижда:
               „1.   Всяка държава членка може да предвижда освобождаване от прилагането на член 4, параграф 1 за застраховките за [правни] разноски, ако са изпълнени следните условия:

                        a)

                        застраховката е ограничена до случаи, произтичащи от употребата на пътни превозни средства на територията на съответната държава членка;

                        б)

                        застраховката е свързана с договор за предоставяне на помощ в случай на злополука или повреда, свързана с пътно превозно средство;

                        в)

                        нито застрахователят на [правни] разноски, нито застрахователят на помощта не извършва никакви категории застраховки за гражданска отговорност;

                        г)

                        предприети са мерки правните консултации и представителството на всяка от страните в спор[а] да се осъществяват от напълно независими адвокати, когато тези страни са застраховани за [правни] разноски при един и същ застраховател.

                  2.   Предоставян[е]то на освобождаване от държава членка на предприятие в съответствие с параграф 1 не засяга прилагането на член 3, параграф 2“.

         Нидерландското право

               8

               Член 4:67, параграф 1 от Закона за финансовия контрол (Wet op het financieel toezicht) предвижда следното:
               „Застрахователят на правни разноски гарантира, че в договорите за застраховка на правни разноски е изрично предвидено, че застрахованото лице може да избере свободно адвокат или друго лице с юридическа правоспособност, когато:

                        a.

                        е поискано участието на адвокат или на друго лице с юридическа правоспособност, за да бъдат защитавани, представлявани или обслужвани интересите на застрахованото лице в съдебно или административно производство, или

                        б.

                        е налице конфликт на интереси“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               9

               Съгласно акта за преюдициално запитване г‑н Sneller е сключил с Reaal Schadeverzekeringen NV договор за застраховка на правни разноски. DAS е дружеството, което договорът определя да покрие разноските при настъпване на застрахователното събитие.

               10

               Също съгласно договора случаите се обработват от сътрудници на DAS. Въпреки това, ако съгласно договора или по преценка на DAS се налага случаят да бъде възложен на външен юридически представител, застрахованото лице има право да определи адвокат или друг юрист по професия по собствен избор.

               11

               В главното производство г‑н Sneller възнамерява да бъде образувано производство пред запитващата юрисдикция срещу неговия бивш работодател, в рамките на което да предяви иск за обезщетение за незаконното си уволнение. За целта той възнамерява да ползва помощта на избран от него адвокат и да възложи покриването на разноските за правна помощ на своя застраховател на правни разноски. DAS дава съгласие да се предприемат действия по образуване на такова производство пред запитващата юрисдикция, но счита, че сключеният от г‑н Sneller договор не предвижда в подобен случай поемане на разноските за правна помощ, предоставена от избран от застрахованото лице адвокат. DAS посочва, че е готово да осигури правна помощ на г‑н Sneller единствено чрез един от своите сътрудници, който не е адвокат.

               12

               Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва, че съгласно нидерландското право правната помощ не е задължителна за производството, което г‑н Sneller възнамерява да започне срещу бившия си работодател.

               13

               След отказа на DAS да поеме разноските за правна помощ на адвокат, избран от г‑н Sneller, последният предявява пред voorzieningenrechter te Amsterdam (съдия по обезпеченията, Амстердам) искане DAS да бъде осъдено да поеме тези разноски. С решение от 8 март 2011 г. voorzieningenrechter te Amsterdam отхвърля искането.

               14

               С решение от 26 юли 2011 г. Gerechtshof te Amsterdam (Апелативен съд Амстердам) потвърждава решението на съдията. Gerechtshof te Amsterdam приема, че член 4:67, параграф 1, буква a) от Закона за финансовия контрол трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези в главното производство, при които предмет на договора е застраховане на правни разноски в натура, като самият застраховател предоставя правната защита на застрахованото лице, правото на свободен избор на адвокат не възниква в полза на притежателя на полицата по силата на самото решение за започване на производство, а е необходимо и застрахователят на правните разноски да реши правната помощ да бъде предоставена от външен юридически представител, а не от някой от неговите сътрудници. Единствено при такава хипотеза би имало конфликт на интереси, който член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 цели да избегне.

               15

               Г‑н Sneller обжалва това решение пред запитващата юрисдикция. Според последната както анализът на текста на различните езици на член 4, параграф 1 от Директива 87/344, така и Решение от 10 септември 2009 г. по дело Eschig (C-199/08, Сборник, стр. I-8295) и Решение от 26 май 2011 г. по дело Stark (C-293/10, Сборник, стр. I-4711) предоставят важни доводи в подкрепа на становището, че предвид образуването на съдебно или административно производство условията на договора трябва винаги да предоставят на притежателя на полицата правото свободно да избира своя юридически представител.

               16

               Според запитващата юрисдикция отговорът, който следва да даде в рамките на главното производство, би могъл да има определени обществени последици, тъй като, ако се приеме подобно тълкуване на член 4, параграф 1 от Директива 87/344, ще се окаже неизбежно вероятно значителното увеличение на размера на застрахователните премии.

               17

               При тези обстоятелства Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Кралство Нидерландия) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Допуска ли член 4, параграф 1 от Директива [87/344] застраховател на правни разноски, който е предвидил в общите условия на застрахователен договор, че правната помощ в рамките на съдебно или административно производство по принцип ще се предоставя от служители на застрахователя, да предвиди също, че разноските за правна помощ на свободно избран от застрахованото лице адвокат или юридически представител ще бъдат покрити само ако застрахователят счете, че конкретният случай трябва да бъде възложен на външен юридически представител?

                        2)

                        Би ли се различавал отговорът на първия въпрос в зависимост от това дали правната помощ е задължителна или не за съответното съдебно или административно производство?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               18

               Със своя първи въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска застраховател на правни разноски, който предвижда в своите застрахователни договори, че правната помощ ще бъде предоставяна поначало от неговите сътрудници, да предвижда също, че разноските за правна помощ, предоставена от свободно избран от притежателя на полицата адвокат или юридически представител, подлежат на възстановяване само ако застрахователят прецени, че конкретният случай трябва да бъде възложен на външен юридически представител.

               19

               Във връзка с това следва да се уточни, че според DAS използваният в член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 страдателен залог в израза „когато се допуска адвокат“, съществуващ също в текста на тази разпоредба на немски, английски и нидерландски език, показва, че последната не определя дали застрахователят или притежателят на полицата трябва да преценява в дадено производство доколко е необходимо да се търси съдействие от външен юридически представител. Следователно DAS било свободно да уреди този въпрос в своите застрахователни договори, тъй като можело да се приеме, че посочената разпоредба предвижда, че „когато [застрахователят реши, че трябва да се допусне] адвокат […], това застраховано лице е свободно да избира“.

               20

               Подобно ограничително тълкуване на член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 не може да се приеме.

               21

               На първо място, макар действително самият текст на член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 да не позволява да се определи обхватът на израза „когато се допуска адвокат […], това застраховано лице е свободно да избира“, то въпреки това при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (Решение по дело Eschig, посочено по-горе, точка 38).

               22

               Във връзка с това следва да се отбележи, че както от единадесето съображение от Директива 87/344, така и от член 4, параграф 1 от нея следва, че интересът на лицето със застрахователно покритие на правни разноски предполага, че в рамките на всяко съдебно или административно производство то има свободата да избере само своя адвокат или всяко друго лице с подходяща квалификация съгласно националното законодателство (Решение по дело Stark, посочено по-горе, точка 28).

               23

               Така при разглеждане на член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 във връзка с единадесето съображение от нея е видно, че свободният избор на адвокат от притежателя на полицата не може да бъде ограничен само до случаите, при които застрахователят взема решение да търси съдействие за приобщаването на външен юридически представител.

               24

               На второ място, както посочва Европейската комисия, следва да се приеме, че преследваната от Директива 87/344, и в частност от член 4 от нея цел, да се предостави широка защита на интересите на застрахованите лица (вж. в този смисъл Решение по дело Eschig, посочено по-горе, точка 45), не е съвместима с ограничителното тълкуване на член 4, параграф 1, буква a) от Директивата, каквото предлага DAS.

               25

               В този смисъл следва да се напомни, че член 4, параграф 1 от Директива 87/344, отнасящ се до свободния избор на представител, има общо действие и задължителна сила (вж. Решение по дело Eschig, посочено по-горе, точка 47 и Решение по дело Stark, посочено по-горе, точка 29).

               26

               На трето място, що се отнася до въпроса за размера на застрахователните премии, следва да се уточни, че различните условия за упражняване на правото на застрахованото лице свободно да избира свой представител не изключват възможността в някои случаи да бъдат въведени ограничения за поеманите от застрахователите разноски.

               27

               Всъщност съгласно практиката на Съда свободата на избор по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 87/344 не включва задължение за държавите членки да наложат на застрахователите да покриват във всички случаи пълния размер на разходите, направени в рамките на защитата на застраховано лице, при условие че това не доведе до обезсмисляне на тази свобода на избор. Такъв би бил случаят, ако наложеното при поемането на тези разходи ограничение би довело на практика до невъзможност за застрахованото лице да направи разумен избор на своя представител. При всички случаи националните юрисдикции, евентуално сезирани по този повод, имат задачата да проверят за наличието на подобно ограничение (вж. в този смисъл Решение по дело Stark, посочено по-горе, точка 33).

               28

               Освен това договарящите страни запазват свободата си да определят до каква степен следва да се поемат по-значимите разходи за правна помощ, евентуално посредством заплащането на по-висока премия от застрахованото лице (вж. в този смисъл Решение по дело Stark, посочено по-горе, точка 34).

               29

               С оглед на посочените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 1, буква a) от Директива 87/344 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска застраховател на правни разноски, който предвижда в своите застрахователни договори, че правната помощ ще бъде предоставяна поначало от неговите сътрудници, да предвижда също, че разноските за правна помощ, предоставена от свободно избран от притежателя на полицата адвокат или юридически представител, подлежат на възстановяване само ако застрахователят прецени, че конкретният случай трябва да бъде възложен на външен юридически представител.

         По втория въпрос

               30

               Със своя втори въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество доколко отговорът на първия въпрос би се различавал в зависимост от това дали съгласно националното право правната помощ е задължителна или не за съответното съдебно или административно производство.

               31

               Като се има предвид, от една страна, както това бе напомнено в точка 25 от настоящото решение, че правото на застрахованото лице да избира свободно своя представител има общо действие и задължителна сила, и от друга страна, че Директива 87/344, видно по-специално от единадесето съображение и от член 4, параграф 1, буква a) от нея, не обвързва съществуването и обхвата на това право с националните правила в областта на процесуалното представителство, то подобни национални правила не биха могли да се отразят на отговора на първия въпрос.

               32

               Предвид тези съображения на втория въпрос следва да се отговори, че отговорът на първия въпрос не би се различавал в зависимост от това дали съгласно националното право правната помощ е задължителна или не за съответното съдебно или административно производство.

         По съдебните разноски

               33

               С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

                           1)

                           Член 4, параграф 1, буква а) от Директива 87/344/ЕИО на Съвета от 22 юни 1987 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби относно застраховките за съдебни разноски трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска застраховател на правни разноски, който предвижда в своите застрахователни договори, че правната помощ ще бъде предоставяна поначало от неговите сътрудници, да предвижда също, че разноските за правна помощ, предоставена от свободно избран от притежателя на полицата адвокат или юридически представител, подлежат на възстановяване само ако застрахователят прецени, че конкретният случай трябва да бъде възложен на външен юридически представител.

                           2)

                           Без значение за отговора на първия въпрос е обстоятелството дали съгласно националното право правната помощ е задължителна или не за съответното съдебно или административно производство.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: нидерландски.


title: Решение на Съда (седми състав) от 30 юни 2016 г.#Admiral Casinos & Entertainment AG срещу Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H и др.#Преюдициално запитване, отправено от Landesgericht Wiener Neustadt.#Преюдициално запитване — Член 56 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Хазартни игри — Правна уредба на държава членка, която забранява, под страх от наказателноправни санкции, експлоатацията на игрални автомати с малка печалба (kleines Glücksspiel) без разрешение, издадено от компетентния орган — Ограничаване — Обосноваване — Пропорционалност — Преценка на пропорционалността въз основа както на целта на правната уредба към момента на нейното приемане, така и на последиците ѝ при нейното прилагане — Установени емпирически със сигурност последици.#Дело C-464/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
      30 юни 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Член 56 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Хазартни игри — Правна уредба на държава членка, която забранява, под страх от наказателноправни санкции, експлоатацията на игрални автомати с малка печалба (kleines Glücksspiel) без разрешение, издадено от компетентния орган — Ограничаване — Обосноваване — Пропорционалност — Преценка на пропорционалността въз основа както на целта на правната уредба към момента на нейното приемане, така и на последиците ѝ при нейното прилагане — Установени емпирически със сигурност последици“
      По дело C‑464/15
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Landesgericht Wiener Neustadt (областен съд Винер Нойщад, Австрия) с акт от 26 август 2015 г. г., постъпил в Съда на 2 септември 2015 г., в рамките на производство по дело

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      срещу

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robert Schnitzer,

         Suayip Polat KG,

         Ülkü Polat,

         Attila Juhas,

         Milazim Rexha,

      СЪДЪТ (седми състав),
      състоящ се от: C. Toader (докладчик), председател на състава, A. Prechal и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: E. Sharpston,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Admiral Casinos & Entertainment AG, от M. Aixberger, Rechtsanwalt,

               —

               за Balmatic Handelsgesellschaft mbH и Suayip Polat KG, както и за г‑н Schnitzer, г‑н Polat, г‑н Juhas и г‑н Rexha, от P. Ruth, Rechtsanwalt,

               —

               за австрийското правителство, от C. Pesendorfer, в качеството на представител,

               —

               за белгийското правителство, от L. Van den Broeck и M. Jacobs, в качеството на представители, подпомагани от B. Van Vooren и P. Vlaemminck, advocaten,

               —

               за чешкото правителство, от M. Smolek, T. Müller и J. Vláčil, в качеството на представители,

               —

               за естонското правителство, от K. Kraavi-Käerdi, в качеството на представител,

               —

               за гръцкото правителство, от E. Tsaousi и A. Dimitrakopoulou, в качеството на представители,

               —

               за френското правителство, от D. Colas и R. Coesme, в качеството на представители,

               —

               за португалското правителство, от L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, P. de Sousa Inês и A. Silva Coelho, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от G. Braun и H. Tserepa-Lacombe, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 56 ДФЕС.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спорове на Admiral Casinos & Entertainment AG (наричано по-нататък „Admiral Casinos“) с Balmatic Handelsgesellschaft mbH, със Suayip Polat KG, с г‑н Robert Schnitzer, с г‑н Ülkü Polat, с г‑н Attila Juhas и с г‑н Milazim Rexha, относно искане за преустановяване на незаконната експлоатация на игрални автомати в Австрия.

         Правна уредба

         Австрийското право

      Федералният закон за хазарта

               3

               Съгласно член 2 („Игри на късмета“) от Glücksspielgesetz (Федералния закон за хазарта) от 28 ноември 1989 г. (BGBl. 620/1989), в приложимата му редакция към споровете по главното производство (наричан по-нататък „GSpG“):
               „(1)   Игрите на късмета са хазартни игри,

                        1.

                        които се осъществяват, организират, предлагат или предоставят от предприемач,

                        2.

                        при които играчите или други лица плащат парична престация (залог) за участие в хазартната игра, и

                        3

                        при които предприемачът, играчите или другите лица очакват да получат парична престация (печалба).

                  […]
               (3)   Игра на късмета чрез игрален автомат е налице, когато решението за изхода от играта не се взима централизирано, а чрез механично или електронно устройство, което се намира в самия игрален автомат.
               (4)   Забранени игри на късмета са тези, за които не е издадена лицензия или разрешение въз основа на настоящия федерален закон и които не са изключени от федералния монопол върху хазарта по член 4“.

               4

               Съгласно член 3 („Монопол върху хазарта“) от GSpG правото да се организират хазартни игри, е запазено за федералната държава.

               5

               В членове 4 и 5 от GSpG обаче са предвидени изключения от този монопол за хазартните игри с игрални автомати, уредбата на които остава запазена за законодателя на федералните провинции.

               6

               Член 5 от GSpG по-специално предвижда, че всяка от деветте федерални провинции може да прехвърли чрез издаването на лицензия на трето лице правото да организира игри на късмета с игрални автомати, стига участниците да спазват минималните изисквания, установени там в областта на обществения ред, и съпътстващите ги специфични мерки за защита на участниците в игрите.

         Наказателният кодекс

               7

               Освен административните санкции, които могат да се налагат съгласно GSpG, организирането на хазартни игри с цел печалба от лице, което не притежава лицензия, подлежи и на наказателно преследване. По смисъла на член 168, параграф 1 от Strafgesetzbuch (Наказателния кодекс) се наказва всеки „който организира изрично забранена игра или игра, благоприятният или неблагоприятният изход от която зависи изключително или основно от случайността, или [всеки] който подпомага събирания за организиране на такива игри с цел извличане на финансова облага от това организиране или събиране, или предоставя такива облаги на трети лица“. Предвидените санкции са лишаване от свобода до шест месеца или глоба в размер на дневните сборове за период от максимум 360 дни. Съгласно член 168, параграф 2 от този кодекс същите наказания се налагат на всеки, „който участва в такива игри по занятие“.

         Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

               8

               Admiral Casinos, учредено по австрийското право дружество, притежава в провинция Долна Австрия разрешение за извършването чрез игрални автомати на хазартни игри под формата на игри на късмета.

               9

               Ответниците в главното производство са дружества и физически лица, стопанисващи кафенета и бензиностанции, които се намират в провинция Долна Австрия и в които са монтирани такива машини.

               10

               Лицата, които стопанисват посочените машини, са две дружества със седалище съответно в Чешката република и в Словакия, на които ответниците в главното производство са предоставили срещу заплащане правото да монтират игралните автомати в техните обекти. Тези ответници не притежават в Австрия разрешение за извършване чрез игрални автомати на хазартни игри под формата на игри на късмета.

               11

               С исковете си, предявени пред Landesgericht Wiener Neustadt (областен съд Винер Нойщад, Австрия), Admiral Casinos моли на ответниците по главното производство да бъде разпоредено да преустановят използването или допускането на използването на игралните автомати, тъй като не разполагат с необходимите за целта административни разрешения.

               12

               Ответниците по същество изтъкват, че дейността им е законна, тъй като GSpG и държавният монопол върху хазарта са в разрез с правото на Съюза, и по-специално с член 56 ДФЕС, който се отнася до свободното предоставяне на услуги.

               13

               От акта за преюдициално запитване следва, че Landesgericht Wiener Neustadt (Областен съд Винер Нойщад, Австрия) възприема практиката на трите върховни австрийски съдилища, съгласно която — предвид решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281) — GSpG е съвместим с член 56 ДФЕС, понеже този закон отговаря на реалния стремеж на законодателя да ограничи хазартните игри и да възпре свързаната с тях престъпност.

               14

               Запитващата юрисдикция обаче не споделя тълкуването на Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) на решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281), че при преценката дали националната правна уредба е пропорционална трябва да се изходи от наблюдаваното развитие в областта на хазартните игри след приемането на тази уредба.

               15

               Според запитващата юрисдикция след приемането на посочената уредба различни трудно оценяеми фактори могат да влияят върху последиците ѝ, като прираста на населението, икономическото положение, имиграцията и т.н. Тя смята, че съответствието с правото на Съюза, установено от върховните съдилища към момента на приемане на тази уредба, не трябва да може да бъде поставено под въпрос впоследствие, с последваща оценка на настъпилото след това приемане развитие.

               16

               Запитващата юрисдикция има по-специално съмнения за тълкуването на немската дума „tatsächlich“ („genuinely“ в текста на английски и „véritablement“ в текста на френски език), фигурираща в точка 56 от решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281), съгласно която член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, когато тази уредба не отговаря реално на стремежа за намаляване на възможностите за игра или за борба срещу свързаната с тези игри престъпност по последователен и систематичен начин. Ето защо запитващата юрисдикция се пита дали тази дума трябва да се тълкува в смисъл, че потвърждава тълкуването на Oberster Gerichtshof (Върховния съд), съгласно което е необходимо да се преценят не само целите на процесната по главното производство правна уредба, но и нейните последици, които трябва да бъдат установени емпирически със сигурност, в рамките на последваща преценка на пропорционалността.

               17

               При тези условия Landesgericht Wiener Neustadt (Областен съд Винер Нойщад, Австрия) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Следва ли член 56 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че за да се прецени дали дадена национална уредба, предвиждаща монопол върху хазартните игри, е пропорционална, при проверката на допустимостта ѝ съгласно правото на Съюза трябва да се вземе предвид не само целта на тази уредба, а също и нейните последици, които трябва да бъдат установени емпирически със сигурност?“.

         По преюдициалния въпрос

         По компетентността

               18

               Австрийското правителство оспорва компетентността на Съда да отговори на отправения въпрос, по-специално поради факта че споровете по главното производство не съдържали трансграничен елемент.

               19

               В това отношение следва да се напомни, че макар с оглед на разпределянето на правомощията в рамките на производството по постановяване на преюдициално заключение единствено националната юрисдикция да е компетентна да определя предмета на въпросите, които възнамерява да постави на Съда, при изключителни обстоятелства последният все пак е длъжен да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност (вж. решение от 9 ноември 2010 г., Volker und Markus Schecke и Eifert, C‑92/09 и C‑93/09, EU:C:2010:662, т. 39).

               20

               Такъв е случаят по-специално когато поставеният пред Съда проблем е чисто хипотетичен или когато тълкуването на норма на Съюза, което иска националната юрисдикция, няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство. Ето защо Съдът няма компетентност да отговори на поставен въпрос, когато е явно, че разпоредбата на правото на Съюза, чието тълкуване се иска от Съда, не може да намери приложение (вж. решение от 1 октомври 2009 г., Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, т. 43 и цитираната съдебна практика).

               21

               Вярно е, че разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното предоставяне на услуги не се прилагат към положение, всички аспекти на което се ситуират в рамките само на една държава членка (вж. по аналогия решение от 17 юли 2008 г., Комисия/Франция, C‑389/05, EU:C:2008:411, т. 49).

               22

               Трябва обаче да се припомни, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която се прилага без разлика към австрийските оператори и към операторите със седалище в други държави членки, по принцип може да се отнесе към разпоредбите относно основните свободи, гарантирани от Договора за функционирането на ЕС, само доколкото се прилага към положения, които имат връзка с търговията между държавите членки, но по никакъв начин не може да се изключи, че оператори, установени в различни от Република Австрия държави членки, са били или биха били заинтересовани да стопанисват игрални автомати в тази държава членка (вж. в този смисъл решения от 19 юли 2012 г., Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, т. 21 и от 13 февруари 2014 г., Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, т. 10).

               23

               Видно от точки 8—10 от настоящото решение, действително в настоящия случай и ищецът, и ответниците по главното производство са предприятия или лица със седалище или местожителство на територията на Република Австрия, като също така обаче е вярно, че макар да не са сред ответниците по главното производство, лицата, които стопанисват процесните по главното производство игрални автомати, са две дружества със седалище в Чешката република и в Словакия, на които тези ответници са предоставили срещу заплащане правото да монтират игрални автомати в обектите им.

               24

               При тези обстоятелства следва да се приеме, че Съдът има компетентност да отговори на поставения въпрос.

         По съществото на спора

               25

               С въпроса си запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при проверката дали дадена ограничителна национална правна уредба в областта на хазартните игри е пропорционална, следва да се изходи не само от целта, преследвана с тази уредба към момента на нейното приемане, но и от последиците ѝ, преценени, след като тя е приета, които трябва да бъдат установени емпирически със сигурност.

               26

               На първо място, е необходимо да се уточни, че изразът „установени емпирически със сигурност“ в текста на преюдициалния въпрос следва — видно от акта за преюдициално запитване — от правното значение на думата „tatsächlich“, използвана в текста на немски език на точка 56 от решението от 30 април 2014 г. (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               В тази насока следва да се отбележи, че на няколко езика използваната дума в точка 56 от решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281) се доближава по-скоро до смисъла, който тя има в текста на френски език на това решение. Всъщност думата „véritablement“ е еквивалент на думата „wirklich“ на немски език, а не на „tatsächlich“, като тази преценка се потвърждава по-специално от използваната в точка 56 съответна дума на испански („verdaderamente“), английски („genuinely“), литовски („tikrai“), полски („rzeczywiście“), португалски („verdadeiramente“), румънски („cu adevărat“) и фински език („todellisuudessa“).

               28

               Също така трябва да се отбележи, че с оглед на контекста на постоянната и утвърдена съдебна практика, в който е използвана, немската дума „tatsächlich“ трябва в настоящия случай да се разбира в аналогичен смисъл на „wirklich“, тъй като в посочения контекст тези две думи изглеждат взаимозаменяеми. Действително, в точка 98 от решение от 8 септември 2010 г., Stoß и др. (C‑316/07, C‑358/07—C‑360/07, C‑409/07 и C‑410/07, EU:C:2010:504), Съдът е използвал думата „tatsächlich“, но същевременно цитираната точка препраща към също постоянна и по-стара съдебна практика, изведена от точки 37 от решение от 21 октомври 1999 г., Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514) и 53 от решение от 6 март 2007 г., Placanica и др. (C‑338/04, C‑359/04 и C‑360/04, EU:C:2007:133), в които на немски език е използвана думата „wirklich“. Така например и по-специално в точка 36 от решение от 24 януари 2013 г., Stanleybet и др. (C‑186/11 и C‑209/11, EU:C:2013:33) в същия контекст текстовете на немски и на френски език използват съответно думите „wirklich“ и „véritablement“.

               29

               Следователно използването на думата „véritablement“ в точка 56 от решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281) само по себе си няма как да се тълкува в смисъл, че дава на националните юрисдикции насока да установят „емпирически със сигурност“ наличието на определени последици на националната правна уредба след нейното приемане.

               30

               На второ място, нужно е да се разгледа въпросът дали при проверката на пропорционалността на дадена ограничителна национална правна уредба в областта на хазартните игри запитващата юрисдикция трябва да отчете не само целта на тази уредба към момента на нейното приемане, но и последиците ѝ, преценени, след като тя е приета.

               31

               В тази насока следва да се припомни, че в точка 52 от решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281), постановено относно правната уредба, която е предмет и на настоящото главно производство, Съдът постановява, че националната юрисдикция трябва да извърши обща преценка на обстоятелствата, свързани с приемането и прилагането на ограничителна правна уредба.

               32

               Следователно Съдът вече е постановил, че преценката на пропорционалността не може да се свежда до анализ на положението към момента на приемане на съответната правна уредба, а тази преценка трябва да отчита и етапа — задължително последващ — по прилагане на тази правна уредба.

               33

               В точка 56 от решение от 30 април 2014 г., Pfleger и др. (C‑390/12, EU:C:2014:281) Съдът също така е постановил, че член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска дадена национална правна уредба, когато тази уредба не отговаря реално на стремежа за намаляване на възможностите за игра или за борба срещу свързаната с игрите престъпност по последователен и систематичен начин.

               34

               От самата употреба на израза „по последователен и систематичен начин“ следва, че съответната правна уредба трябва да отговаря на стремежа за намаляване на възможностите за игра или за борба срещу свързаната с игрите престъпност не само към момента на приемане на тази уредба, но и впоследствие.

               35

               В допълнение, в точки 65 и 66 от решение от 15 септември 2011 г., Dickinger и Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), Съдът също така е приел, че при анализа на пропорционалността запитващата юрисдикция следва да провери по-специално развитието на търговската политика на операторите, които имат разрешение, и положението, към момента на фактите по главното производство, с престъпните дейности и измамите, свързани с игрите.

               36

               Ето защо се налага изводът, че при проверката на пропорционалността следваният от запитващата юрисдикция подход трябва да бъде не статичен, а динамичен, в смисъл, че тя е длъжна да отчете развитието на обстоятелствата след приемането на посочената правна уредба.

               37

               С оглед на изложените дотук съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при проверката дали дадена ограничителна национална правна уредба в областта на хазартните игри е пропорционална, следва да се изходи не само от целта на тази уредба към момента на нейното приемане, но и от последиците ѝ, преценени, след като тя е приета.

         По съдебните разноски

               38

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

                     Член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при проверката дали дадена ограничителна национална правна уредба в областта на хазартните игри е пропорционална следва да се изходи не само от целта на тази уредба към момента на нейното приемане, но и от последиците ѝ, преценени, след като тя е приета.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Общия съд (пети състав) от 7 октомври 2015 г.#CBM Creative Brands Marken GmbH срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „Trecolore“ — По-ранни словни и фигуративни национални марки и марки на Общността „FRECCE TRICOLORI“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-227/14.