title: Решение на Съда от 4 декември 1974 г. # Yvonne van Duyn срещу Home Office. # Искане за преюдициално заключение: High Court of Justice, Chancery Division - Обединеното кралство. # Дело 41-74.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА4 декември 1974 година(*)Обществен ред[?]По дело 41/74с
 предмет искане, отправено до Съда на основание член 177 от
Договора за ЕИО от Chancery Division на High Court of Justice на Англия,
 за постановяване във връзка с висящото пред този съд дело междуYvonne Van DuynиHome Officeна
 преюдициално заключение по тълкуване на член 48 от Договора за ЕИО
 и на член 3 от Директива 64/221/ЕИО на Съвета от 25 февруари
1964 година за координиране на специалните мерки относно движението
 и пребиваването на чуждестранни граждани, основани на съображения във
връзка с обществения ред, обществената сигурност и общественото здраве
(ОВ, 4.4.1964 г., стр. 850/64)СЪДЪТ,в
 състав: г‑н R. Lecourt, председател, г‑н C. Ó Dálaigh и
г‑н A. J. Mackenzie Stuart, председатели на състави, г‑н A. M.
 Donner, г‑н R. Monaco, г‑н J. Mertens de Wilmars, г‑н P.
 Pescatore, г‑н H. Kutscher и г‑н M. Sørensen (докладчик),
съдиигенерален адвокат: г.н H. Mayras,секретар: г‑н A. Van Houtte,постанови настоящотоРешение[?]От правна страна1        С
 акт на Vice Chancellor от 1 март 1974 г., постъпил в Съда на
13 юни, на основание член 177 от Договора за ЕИО Chancery
Division на High Court Of Justice на Англия е отправил до Съда на
Европейските общности три преюдициални въпроса относно тълкуването на
някои разпоредби на общностното право, касаещи свободното движение на
работници.2        Тези
 въпроси са поставени във връзка с дело, заведено срещу Home Office от
нидерландска гражданка, на която е отказано разрешение за влизане в
Обединеното кралство, за да заеме длъжност на секретар в Сциентоложката
църква.3        Този
 отказ е издаден съгласно политиката на правителството на Обединеното
кралство по отношение на горепосочената организация, чиято дейност то
счита за обществено опасна. По първия въпрос4        С
 първия въпрос от Съда се иска да се произнесе относно това дали
член 48 от Договора за ЕИО е пряко приложим, в смисъл че предоставя
 на частноправните субекти права, които те могат да предявят по съдебен
ред в държава-членка.5        Член 48,
 параграфи 1 и 2 предвижда, че свободното движение на работници се
гарантира след изтичане на преходния период и че това включва
„премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство,
между работниците от държавите-членки, що се отнася до заетост,
възнаграждение и други условия на труд.“6        Тези
 разпоредби налагат на държавите-членки точно определено задължение,
което не изисква приемането на какъвто и да е акт от институциите на
Общността или от държавите-членки и което не предоставя на
държавите-членки никакво право на преценка във връзка с неговото
изпълнение.7        Относно
 правата, включени в принципа на свободното движение на работници,
параграф 3 предвижда ограничения, основаващи се на съображения за
обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве. Прилагането
 на тези ограничения обаче подлежи на съдебен контрол, така че
възможността за държава-членка да се позовава на тях не препятства
предоставянето от член 48, установяващ принципа на свободното
движение на работници, на права на частноправните субекти, които те
могат да предявят по съдебен ред и които националните юрисдикции са
длъжни да защитават.8        Следователно отговорът на поставения въпрос трябва да бъде утвърдителен. По втория въпрос9        С
 втория въпрос от Съда се иска да се произнесе относно това дали
Директива 64/221 на Съвета от 25 февруари 1964 година за
координиране на специалните мерки относно движението и пребиваването на
чуждестранни граждани, основани на съображения във връзка с обществения
ред, обществената сигурност и общественото здраве, е пряко приложима, в
смисъл че предоставя на частноправните субекти права, които те могат да
предяват по съдебен ред в държава-членка.10      От
 преюдициалното запитване е видно, че от всички разпоредби на
директивата релевантен е единствено член 3, параграф 1, който
предвижда, че „мерките, приети във връзка с обществения ред или
обществената сигурност, трябва да се основават изключително на личното
поведение на съответното лице“.11      Обединеното
 кралство поддържа, че член 189 от Договора прави разграничение
между действието на регламентите, директивите и решенията, поради което
следва да се предположи, че след като Съветът е приел директива, а не
регламент, неговата воля е била тя да има действие, различно от това на
регламента, и следователно да не бъде пряко приложима.12      Въпреки
 че по силата на член 189 регламентите се прилагат пряко и
следователно поради своята същност могат да породят пряко действие, от
това не следва, че други категории актове, посочени в този член, не
могат никога да породят подобно действие.Би
 било несъвместимо с обвързващото действие, което член 189 признава
 на директивата, да бъде изключена по принцип възможността за
засегнатите лица да се позовават на задължението, което тя налага.По-специално
 когато органите на Общността задължават чрез директива държавите-членки
 да възприемат определено поведение, полезното действие на подобен акт
би било отслабено, ако частноправните субекти не могат да се позовават
на него по съдебен ред и ако националните юрисдикции не могат да го
вземат предвид като част от общностното право.Член 177,
 който дава право на националните юрисдикциии да сезират Съда с въпроси
относно валидността и тълкуването на всички актове на институциите без
разлика, предполага от друга страна, че е възможно частноправните
субекти да се позовават на тези актове пред посочените юрисдикции.Необходимо
 е във всеки случай да се преценява дали същността, структурата и
текстът на разглежданата разпоредба са в състояние да произведат пряко
действие в отношенията между държавите-членки и частноправните субекти.13      Като
 предвижда, че предприетите във връзка с обществения ред мерки трябва да
 се основават изключително на личното поведение на засегнатото лице,
член 3, параграф 1 от Директива 64/221 цели да ограничи
дискреционните правомощия, които националните законодателства в своята
цялост предоставят на органите, компетентни във връзка с влизането и
експулсирането на чужденците.От една
страна, разпоредбата установява задължение, по отношение на което не е
предвидено никакво изключение или условие и което по своята същност не
изисква приемането на какъвто и да е акт от институциите на Общността
или от държавите-членки.От друга страна,
поради това че става въпрос за задължение на държавите-членки да не
вземат предвид фактори извън личното поведение при прилагането на
клауза, която дерогира един от основните принципи на Договора, ползващ
частноправните субекти, правната сигурност на заинтересованите лица
изисква те да могат да се позовават на това задължение, въпреки че то е
установено с нормативен акт, който като цяло няма пряко действие по
право.14      Ако
 смисълът и точният обхват на разпоредбата могат да породят въпроси
относно тълкуването, тези въпроси подлежат на разрешаване по съдебен
ред, като се вземе под внимание и предвиденото в член 177 от
Договора производство.15      Следователно
 на поставения въпрос трябва да се отговори в смисъл, че член 3,
параграф 1 от Директива на Съвета 64/221 от 25 февруари
1964 година поражда в полза на частноправните субекти права, които
те могат да предявят по съдебен ред в държава-членка и които
националните юрисдикции са длъжни да защитават. По третия въпрос16      С
 третия въпрос от Съда се иска да се произнесе относно това дали
член 48 от Договора и член 3 от Директива 64/221 трябва да се
тълкуват в смисъл, че:„при изпълнение на
задължението си да основе мярката, която приема по съображения за
обществен ред, изключително на личното поведение на заинтересованото
лице държава-членка има право да приеме за лично поведение:а)      обстоятелството,
 че лицето е или е било член на група или организация, чиито дейности се
 считат от държавата-членка за противоречащи на обществения интерес, но
не са забранени от законодателството на тази държава;б)      обстоятелството,
 че заинтересованото лице възнамерява да упражнява дейност в
държавата-членка в рамките на подобна група или организация, при
положение че не са наложени никакви ограничения за гражданите на тази
държава-членка, които желаят да упражняват подобна дейност в такава
група или организация.“17      В
 това отношение е необходимо най-напред да се разгледа въпросът дали
членството в група или организация може само по себе си да съставлява
лично поведение по смисъла на член 3 от Директива 64/221.Независимо
 че прекратеното в минал момент членство не може по принцип да обоснове
решение, с което на заинтересованото лице се отказва правото на свободно
 движение в рамките на Общността, членството към настоящия момент, което
 отразява участие в дейностите на групата или организацията, както и
идентифициране с нейните цели и намерения, би могло да се счита за
действие, изразяващо волята на заинтересованото лице, и следователно за
част от неговото лично поведение по смисъла на цитираната разпоредба.18      На
 следващо място въпросът поставя проблема за значението, което трябва да
 бъде придадено на обстоятелството, че дейностите на въпросната
организация се считат от държавата-членка за противоречащи на
обществения интерес, но въпреки това не са забранени от националното
законодателство.В това отношение следва да
се подчертае, че понятието за обществен ред в контекста на Общността, и
по-специално като основание за отклонение от основния принцип на
свободното движение на работници, следва да се тълкува стриктно, така че
 обхватът му да не може да бъде определян едностранно от всяка
държава-членка без контрол от страна на институциите на Общността.Независимо
 от това е възможно особените обстоятелства, които биха могли да
обосноват прибягване до понятието за обществен ред, да са различни в
различните страни и през различните периоди от време, поради което е
необходимо в това отношение на компетентните национални органи да бъде
предоставена свобода на преценка в границите, определени от Договора.19      От
 гореизложеното следва, че когато компетентните органи на държава-членка
 са определили ясно позицията си по отношение на дейностите на конкретна
 организация, считайки ги за обществено опасни, и са предприели
административни мерки за противодействие на тези дейности, от
държавата-членка не може да се изисква да ги забрани със закон, за да
може да се позовава на понятието за обществен ред, ако подобна мярка не е
 счетена за подходяща при съответните обстоятелства.20      Накрая
 въпросът поставя проблема дали държава-членка е оправомощена поради
съображения за обществен ред да не допуска гражданин на друга
държава-членка да упражнява на нейна територия срещу възнаграждение
дейност в рамките на група или организация, при положение че не са
наложени никакви подобни ограничения за нейните собствени граждани.21      В
 това отношение Договорът установява принципа на свободното движение на
работници без дискриминация между гражданите на държавите-членки, но
същевременно в член 48, параграф 3 подчинява правата, които
произтичат от него, на ограничения, основаващи се на съображения за
обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве.Съгласно
 цитираната разпоредба правото да се приемат действително направени
предложения за наемане на работа, правото на свободно придвижване на
територията на държавите-членки за тази цел и правото на престой в
държава-членка за целите на заетостта са някои от правата, предмет на
такива ограничения.Следователно в резултат
на посочените ограничения достъпът до територията на държава-членка и
пребиваването на тази територия могат да бъдат отказани на гражданин на
друга държава-членка във всички случаи, в които ограниченията са
приложими.22      От
 друга страна, принцип на международното право, за който не може да се
приеме, че не се зачита от Договора за ЕИО в отношенията между
държавите-членки, не допуска държава да откаже на своите граждани достъп
 до своята територията и пребиваване на нея.23      От
 това следва, че при необходимост държава-членка може поради съображения
 за обществен ред да откаже на гражданин на друга държава-членка да се
ползва от принципа на свободното движение на работници с оглед на
упражняването на определена дейност срещу възнаграждение дори когато
държавата-членка не налага подобно ограничение за собствените си
граждани.24      Следователно
 на поставения въпрос трябва да се отговори, че член 48 от Договора
 за ЕИО и член 3, параграф 1 от Директива 64/221 трябва да се
тълкуват смисъл, че когато държава-членка се позовава на ограничения,
основаващи се на съображения за обществен ред, тя може да вземе предвид
като лично поведение на заинтересоването лице обстоятелството, че то
членува в група или организация, чиито дейности се считат от
държавата-членка за обществено опасни, но въпреки това не са забранени,
дори ако не е наложено никакво ограничение за гражданите на тази
държава, желаещи да упражняват дейност, подобна на дейността, която
гражданинът на друга държава-членка възнамерява да упражнява в рамките
на същите групи или организации. По съдебните разноски25      Разходите,
 направени от Обединеното кралство и Комисията на Европейските общности,
 които са представили становища пред Съда, не подлежат на
възстановяване. С оглед на обстоятелството,
 че за страните по главното производство настоящото дело представлява
отклонение от обичайния ход на производството, което е висящо пред
препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните
разноски.По изложените съображения СЪДЪТ,произнасяйки се по въпросите, поставени от High Court Of Justice с акт от 1 март 1974 г., реши:1)      Член 48
 от Договора за ЕИО има пряко действие в правния ред на държавите-членки
 и предоставя на частноправните субекти права, които националните
юрисдикции са длъжни да защитават.2)      Член 3,
 параграф 1 от Директива № 64/221 на Съвета от
25 февруари 1964 година за координиране на специалните мерки
относно движението и пребиваването на чуждестранни граждани, основани на
 съображения във връзка с обществения ред, обществената сигурност и
общественото здраве, поражда за частноправните субекти права, които те
могат да предявят по съдебен ред в държава-членка и които националните
юрисдикции са длъжни да защитават.3)      Член 48
 от Договора за ЕИО и член 3, параграф 1 от Директива 64/221
трябва да се тълкуват в смисъл, че когато държава-членка се позовава на
ограничения, основаващи се на съображения за обществен ред, тя може да
вземе предвид като лично поведение на заинтересованото лице
обстоятелството, че то членува в група или организация, чиито дейности
се считат от държавата-членка за обществено опасни, но въпреки това не
са забранени, дори ако не е наложено никакво ограничение за гражданите
на тази държава, желаещи да упражняват дейност, подобна на дейността,
която гражданинът на друга държава-членка възнамерява да упражнява в
рамките на същите групи или организации.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie StuartDonnerMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenОбявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 4 декември 1974 година.Секретар       ПредседателA. Van Houtte       R. Lecourt* Език на производството: английски.


title: Решение на Съда (голям състав) от 9 ноември 2010 г.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG срещу "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Искане за преюдициално заключение: Oberster Gerichtshof - Австрия.#Директива 2005/29/ЕО - Нелоялни търговски практики - Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговските практики, които поставят предлагането на безплатни добавки на потребителите в зависимост от придобиване на стоки или услуги.#Дело C-540/08.

text:
      Дело C-540/08
      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      срещу
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH
      (Преюдициално запитване, отправено от Oberster Gerichtshof)
      „Директива 2005/29/ЕО — Нелоялни търговски практики — Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговските практики, които поставят предлагането на безплатни
         добавки на потребителите в зависимост от придобиване на стоки или услуги“

      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Нелоялни търговски практики на предприятията спрямо потребителите — Директива 2005/29
      (Директива 2005/29 на Европейския парламент и на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Нелоялни търговски практики на предприятията спрямо потребителите — Директива 2005/29
      (член 5, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2005/29 на Европейския парламент и на Съвета)
      1.        Директива 2005/29 относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар трябва да се
         тълкува в смисъл, че тя не допуска национална разпоредба, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка и
         която е насочена не само към защитата на потребителите, но преследва също така и други цели.

      Всъщност Директивата извършва пълно хармонизиране на правилата относно нелоялните търговски практики на предприятията спрямо
         потребителите и в своето приложение I въвежда изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5,
         параграф 5 от нея се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Следователно, както изрично уточнява съображение 17 от
         посочената директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка на
         всеки конкретен случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от Директивата. Практиките, състоящи се в предлагането на потребителите
         на безплатни добавки, свързани с покупката на стоки или услуги, обаче не се съдържат в приложение І към Директивата. Поради
         това те не могат да бъдат забранени при всички обстоятелства, а само след специален анализ, позволяващ установяването на техния
         нелоялен характер.

      (вж. точки 27, 34, 35 и 41; точка 1 от диспозитива)
      2.        Възможността за участие в игра с награда, свързана със закупуването на вестник, не представлява нелоялна търговска практика
         по смисъла на член 5, параграф 2 от Директива 2005/29 относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители
         на вътрешния пазар само поради факта че поне за част от съответните потребители тази възможност за участие в игра се явява
         решаващото съображение, накарало ги да купят този вестник.

      (вж. точка 47; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      9 ноември 2010 година(*)

      „Директива 2005/29/ЕО — Нелоялни търговски практики — Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговските практики, които поставят предлагането на безплатни
         добавки на потребителите в зависимост от придобиване на стоки или услуги“

      По дело C‑540/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Oberster Gerichtshof (Австрия) с акт от 18 ноември
         2008 г., постъпил в Съда на 4 декември 2008 г., в рамките на производство по дело

      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      срещу
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH,
      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: г‑н V. Skouris, председател, г‑н A. Tizzano (докладчик), г‑н J. N. Cunha Rodrigues, г‑н K. Lenaerts, г‑н J.‑C.
         Bonichot и г‑н Ал. Арабаджиев, председатели на състави, г‑н E. Juhász, г‑н G. Arestis, г‑н A. Borg Barthet, г‑жа Р. Lindh
         и г‑н T. von Danwitz, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑н K. Malacek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 януари 2010 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG, от адв. S. Korn и адв. G. Korn, Rechtsanwälte,
      –        за „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, от адв. Р. Zöchbauer, Rechtsanwalt, и г‑н W. Zekert, управител,
      –        за австрийското правителство, от г‑жа C. Pesendorfer и г‑н A. Posch, в качеството на представители,
      –        за белгийското правителство, от г‑н T. Materne, в качеството на представител,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑н J. Möller, както и г‑жа S. Unzeitig, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г‑н F. Erlbacher и г‑н W. Wils, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 24 март 2010 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 и член 5, параграфи 2 и 5 от Директива 2005/29/ЕО
         на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители
         на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския
         парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски
         практики“) (ОВ L 149, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260, наричана по-нататък
         „Директивата“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (наричано по-нататък
         „Mediaprint“) и „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, издателски дружества в областта на периодичния печат, относно законосъобразността
         на продажба с безплатни добавки, организирана от ответника в главното производство.

       Правна уредба
       Правото на Съюза
      3        Съображения 6, 8, 9 и 17 от Директивата гласят:

      „(6)      […] настоящата директива сближава законодателствата на държавите членки относно нелоялните търговски практики, включително
         нелоялната реклама, които пряко нарушават икономическите интереси на потребителите и в тази връзка непряко нарушават и икономическите
         интереси на конкурентите действащи законосъобразно. Следвайки принципа на пропорционалността, тази директива защитава потребителите
         от последиците на такива нелоялни търговски практики, които са съществени, но отчита, че в някои случаи въздействието върху
         потребителите може да бъде и незначително. Тази директива не засяга и не обхваща националните законодателства за нелоялни
         търговски практики, които увреждат само икономическите интереси на конкурентите, или които са свързани със сделките между
         търговци; отчитайки напълно принципа на субсидиарност, държавите членки ще продължат да регулират такива практики по свое
         усмотрение, в съответствие с правото на Общността.

      […]
      (8)      Тази директива пряко защитава икономическите интереси на потребителите от нелоялни търговски практики от страна на търговци
         към потребители. […]

      (9)      Тази директива не накърнява индивидуалното право на иск на лицата, увредени от нелоялни търговски практики. Тя не накърнява
         също и законодателството на Общността и националното законодателство в областта на облигационното право, правата върху интелектуалната
         собственост, здравословните условия и безопасността на стоките, условията за установяване на разрешителни режими, в това число
         и правилата, които са свързани с хазартната дейност в съответствие с общностното право, а така също и правилата на общността
         в областта на конкуренцията и вътрешните разпоредби за тяхното прилагане. Така държавите членки ще могат да запазват или въвеждат
         ограничения и забрани за търговски практики на основание защита на здравето и безопасността на потребителите на тяхна територия,
         независимо от местонахождението на седалището на търговеца, например относно алкохол, тютюн или фармацевтични препарати. […]

      […]
      (17)      Желателно е тези търговски практики, които са нелоялни във всички случаи, да бъдат определени, за да се осигури по-висока
         правна сигурност. Приложение I съдържа пълния списък на всички такива практики. Това са единствените търговски практики, които
         може да считат за нелоялни, без оценка на индивидуални случаи съгласно разпоредбите на членове 5 до 9. Списъкът може да бъде
         променян само чрез изменение на директивата.“

      4        Член 1 от Директивата гласи:

      „Целта на настоящата директива е да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и постигане на високо ниво на
         защита на потребителите чрез сближаване на законовите, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки по отношение
         на нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите.“

      5        Член 2, буква г) от Директивата предвижда:

      „За целите на настоящата директива:
      […]
      г)      „търговски практики от търговците към потребителите“ (наричани по-долу за краткост „търговски практики“) са всяко действие,
         бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и]
         с [рекламиране], продажба или доставка на стока [на] потребители.“

      6        Съгласно член 3 от Директивата:

      „1.      Настоящата директива се прилага по отношение на нелоялни търговски практики от страна на търговците към потребителите, съгласно
         разпоредбата на член 5, преди, по време на и след търговска сделка във връзка със стока.

      2.      Настоящата директива не противоречи на облигационното право, и по-специално на правилата относно действителност, сключване
         или последиците на договора.

      3.      Настоящата директива не засяга националните или на Общността разпоредби относно здравеопазването и безопасността на стоките.
      […]“
      7        Член 4 от Директивата гласи:

      „Държавите членки няма да ограничават нито свободата за предоставяне на услуги, нито свободното движение на стоки по причини,
         попадащи в областта на сближаването постигнато с настоящата директива.“

      8        Член 5 от Директивата, озаглавен „Забрана за нелоялни търговски практики“, има следното съдържание:

      „1.      Забраняват се нелоялните търговски практики.
      2.      Една търговска практика е нелоялна, ако:
      a)      противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа,
      и
      б)      съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта на средния потребител,
         до когото достига или за когото е предназначена стоката, или на средния представител на група, когато една търговска практика
         е ориентирана към група потребители.

      […]
      4.      По-специално търговските практики са нелоялни, когато:
      a)      са заблуждаващи по смисъла на членове 6 и 7,
      или
      б)      са агресивни по смисъла на членове 8 и 9.
      5.      Приложение I съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Същият списък
         се прилага във всички държави членки и може да бъде променян само чрез изменение на настоящата директива.“

       Национално право
      9        Член 9а от австрийския федерален Закон срещу нелоялната конкуренция от 1984 г. (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
         1984) (BGBl. I, 448/1984) във версията му съгласно BGBl. I, 136/2001 (наричан по-нататък „UWG“) има следното съдържание:

      „1)      Иск за преустановяване на нарушение и иск за обезщетение за вреди може да се предявят срещу всяко лице, което при упражняването
         на търговска дейност за целите на конкуренцията

      1.      в публикации или други съобщения, предназначени за широката общественост, обявява, че предоставя на потребителите безплатни
         добавки (награди) заедно със стоките или услугите или предлага, обявява или предоставя на потребителите безплатни добавки
         (награди) заедно с периодичните издания; или

      2.      предлага, обявява или предоставя на търговците безплатни добавки (награди) заедно със стоките или услугите.
      Това се прилага и в случаите, когато безвъзмездният характер на добавката се прикрива чрез общи цени на стоките или услугите,
         фиктивни цени на добавката или по друг начин.

      2)      Параграф 1 не се прилага, когато добавката се състои в:
      1.      обичайна в търговската практика принадлежност към стоката или услугата;
      2.      мостри;
      3.      рекламни предмети, които като такива се характеризират с много ясно и трайно посочване на рекламиращото предприятие;
      4.      добавки (награди) с незначителна стойност или дребни предмети с незначителна стойност, доколкото последните не са предназначени
         за съчетаване, стойността на което надхвърля общата стойност на предоставените отделни предмети;

      5.      определена или подлежаща на изчисляване по определен начин парична сума, която не придружава стоката;
      6.      определено количество — или количество, което се определя просто като част — от същата стока;
      7.      предоставянето на информация или съвети; или
      8.      предоставянето на възможност за участие в конкурс (игра с награда), при който стойността на отделния билет за участие (произтичаща
         от общата стойност на разиграните награди спрямо броя на раздадените билети за участие) не надхвърля 0,36 EUR, а общата стойност
         на разиграните награди не надхвърля 21 600 EUR; това може да се направи само посредством собствени билети за участие. Точка 8
         не се прилага за добавките към периодичните издания.“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      10      От 25 ноември до 6 декември 2007 г. всекидневникът „Österreich“, който принадлежи на ответника по главното производство, организира
         избор на „футболист на годината“ и кани читателите да участват в този конкурс по интернет или с талон за гласуване, публикуван
         във всекидневника. Участието в посочения конкурс дава възможност за спечелване на вечеря с избрания футболист.

      11      Тъй като счита, че тази възможност за награда, подчинена на условието за закупуване на вестника, представлява незаконна безплатна
         добавка по смисъла на член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG, Mediaprint иска от Handelsgericht Wien (Търговски съд, Виена) да
         разпореди на ответника в главното производство преустановяването на посочената практика. Макар тази юрисдикция да уважава
         искането, Oberlandesgericht Wien (Върховен областен съд, Виена) като апелативна инстанция решава, че забраната на продажбите
         с безплатни добавки може да се приложи единствено ако обявената награда може да накара хората да купуват вестника. Според
         апелативния съд обаче такъв „привличащ ефект“ не е налице в настоящия случай, като се има предвид по-специално обстоятелството,
         че хората могат да участват в конкурса и по интернет.

      12      Ето защо Mediaprint подава ревизионна жалба срещу това решение до Oberster Gerichtshof. В своя акт за препращане тази юрисдикция
         уточнява най-напред, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG предвижда обща забрана на продажбите с безплатни добавки, която
         цели да осигури както закрилата на потребителите, така и запазването на ефикасна конкуренция. След това уточнение запитващата
         юрисдикция си задава въпроса дали Директивата, която от своя страна има за цел защитата на потребителите и урежда изключително
         отношенията между тях и предприятията, допуска подобна разпоредба.

      13      Тъй като счита, че решението му зависи от тълкуването на Директивата, Oberster Gerichtshof решава да спре производството и
         да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Национална разпоредба, която с изключение на няколко изчерпателно изброени случая забранява обявяването, предлагането и предоставянето
         на безплатни добавки към периодичните издания, както и обявяването на безплатни добавки към други продукти и услуги, без да
         предвижда задължение за проверка във всеки отделен случай дали подобна търговска практика е заблуждаваща, агресивна или нелоялна,
         противоречи ли на член 3, параграф 1 и член 5, параграф 5 от [Директивата] или на други разпоредби от тази директива дори
         когато с тази национална разпоредба се преследват не само целите за защита на потребителите, но и други цели, които не попадат
         в материалния обхват на [Директивата], например за запазване на медийния плурализъм или за защита на по-слабите конкуренти?

      2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос: свързаната със закупуване на вестник възможност за участие в игра с награда представлява
         ли нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от [Директивата] само поради факта че поне за част от съответните
         потребители тази възможност за участие се явява наистина не единственото, но със сигурност решаващото съображение за закупуването
         на вестника?“

      14      С писмо, постъпило в секретариата на Съда на 27 юли 2009 г., австрийското правителство отправя искане на основание член 44,
         параграф 3, втора алинея от Процедурния правилник на Съда делото да бъде разгледано от голям състав.

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      15      С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директивата трябва да бъде тълкувана в смисъл,
         че тя не допуска национална разпоредба, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка и която е насочена
         не само към защитата на потребителите, но преследва също така и други цели, като например запазване на медийния плурализъм
         или за защита на по-слабите конкуренти.

      16      За да се отговори на този въпрос, най-напред следва да се определи дали продажбите с безплатни добавки, предмет на разглежданата
         в главното производство забрана, представляват търговски практики по смисъла на член 2, буква г) от Директивата и дали поради
         това се уреждат от нейните разпоредби.

      17      В това отношение следва да се отбележи, че член 2, буква г) от Директива 2005/29 съдържа изключително обширна дефиниция на
         понятието „търговска практика“, определяйки го като „всяко действие, бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения,
         включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и] с [рекламиране], продажба или доставка на стока
         [на] потребители“.

      18      Въпреки това рекламните кампании като тази по главното производство, които свързват безплатното участие на потребителя в конкурс
         със закупуването на стоки или услуги, ясно се вписват в рамките на търговската стратегия на даден стопански субект и са пряко
         насочени към рекламата с цел продажби и извършването на продажби от негова страна. Следователно те наистина представляват
         търговски практики по смисъла на член 2, буква г) от Директива 2005/29 и вследствие на това попадат в нейното материално приложно
         поле (вж. Решение от 14 януари 2010 г. по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, посочено по-горе, точка 37 и цитираната
         съдебна практика).

      19      Това заключение не може да се постави под въпрос от становището на Mediaprint, както и на австрийското и белгийското правителство,
         че разглежданите в главното производство рекламни практики с цел продажба не били предвидени от Директива 2005/29, поради
         това че са били изрично включени в предложение на Комисията за регламент на Европейския парламент и на Съвета (COM (2001) 546
         окончателен), което е било изменено (COM (2002) 585 окончателен). В това отношение всъщност следва да се посочи, че само по
         себе си това обстоятелство не позволява да се изключи, по-специално предвид факта, че посоченото предложение е било оттеглено
         през 2006 г. и следователно не е довело до приемането на регламент, че при настоящото положение на правото на Съюза такива
         практики могат да представляват нелоялни търговски практики по смисъла на тази директива и да попадат в приложното ѝ поле
         (Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено по-горе, точка 33).

      20      При това положение следва да се разгледа и дали национална разпоредба като член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG може да попадне
         в рамките на приложното поле на Директивата независимо, че — както уточнява запитващата юрисдикция — тя има по-широка крайна
         цел от тази на Директивата, тъй като е насочена не само към защитата на потребителите, но преследва и други цели.

      21      В това отношение следва да се посочи — както бе подчертано в точка 17 от настоящото решение, — че Директивата се характеризира
         с особено широко материално приложно поле, обхващащо всички търговски практики, които имат пряка връзка с рекламата с цел
         продажба, с продажбата или доставянето на стока на потребителите. Както следва от съображение 6 на тази директива, от приложното
         ѝ поле се изключват единствено националните законодателства относно нелоялните търговски практики, които увреждат „само“ икономическите
         интереси на конкурентите или които са свързани със сделките между търговци.

      22      Определено не такъв е случаят с разглежданата в главното производство национална разпоредба.

      23      Всъщност, както посочва запитващата юрисдикция, член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG е насочен изрично към защитата на потребителите,
         а не само на конкурентите и другите участници на пазара.

      24      Освен това от преписката става ясно, че UWG — националният закон относно нелоялната конкуренция — е бил реформиран със Закона
         от 13 декември 2007 г. (BGBl. I, 79/2007), без обаче да бъде изменен посоченият член 9а, точно за да се осигури транспонирането
         на Директивата в Австрия. Следователно националният законодател е приел, че този закон може да гарантира съответствието на
         вътрешното право с Директивата и поради това позволява — както предвижда съображение 8 от нея — да се защитят „пряко […] икономическите
         интереси на потребителите от нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители“ и да се осигури — както предвижда
         по-специално член 1 от нея — „високо ниво на защита на потребителите“.

      25      При това положение следва да се припомни, че в съдебното заседание австрийското правителство посочва, че разглежданата в главното
         производство национална разпоредба не попада в рамките на приложното поле на Директивата, доколкото тя преследва по същество
         запазването на медийния плурализъм в Австрия. Така то се отклонява от преценката на целите на тази разпоредба, направена от
         запитващата юрисдикция и представена в точки 12 и 20 от настоящото решение.

      26      Дори да се предположи обаче, че разглежданата в главното производство национална разпоредба преследва основно запазването
         на медийния плурализъм в Австрия, важно е да се отбележи, че възможността държавите членки да запазят или да въведат на своята
         територия мерки, които имат за цел или последица квалифицирането на дадени търговски практики като нелоялни по причини, свързани
         със запазването на медийния плурализъм, не се съдържа сред изключенията от приложното поле на Директивата, посочени в съображения
         6 и 9, както и в член 3 от нея.

      27      В това отношение следва да се подчертае, че Директивата извършва пълно хармонизиране на правилата относно нелоялните търговски
         практики на предприятията спрямо потребителите.

      28      Поради това австрийското правителство не може да твърди основателно, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG попада извън приложното
         поле на Директивата, доколкото е насочен основно към постигането на цели, свързани със запазването на медийния плурализъм.

      29      При това положение следва да се провери дали Директивата допуска забраната на продажбите с безплатни добавки, предвидена в
         член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG.

      30      В това отношение е важно да се напомни най-напред, че тъй като Директивата извършва пълно хармонизиране на правилата относно
         нелоялните търговски практики на предприятията спрямо потребителите, както предвижда изрично член 4 от нея, държавите членки
         не могат да приемат по-ограничителни мерки от определените от тази директива дори с цел да осигурят по-висока степен на защита
         на потребителите (Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено по-горе, точка 41 и цитираната съдебна практика).

      31      Следва също да се отбележи, че член 5 от Директивата, който предвижда забраната на нелоялните търговски практики, излага критериите,
         позволяващи да се определи такъв нелоялен характер.

      32      Така съгласно параграф 2 от този член една търговска практика е нелоялна, ако противоречи на изискванията за дължимата професионална
         грижа и съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение на средния потребител по отношение
         на продукта.

      33      Освен това член 5, параграф 4 от Директивата определя две ясни категории нелоялни търговски практики, а именно „заблуждаващите
         практики“ и „агресивните практики“, които отговарят на критериите, уточнени в членове 6 и 7, както и съответно в членове 8
         и 9 от Директивата.

      34      Накрая, Директивата въвежда в приложение I изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5, параграф 5
         от нея се считат за нелоялни „при всякакви обстоятелства“. Следователно, както изрично уточнява съображение 17 от посочената
         директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка на всеки конкретен
         случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от Директивата.

      35      Що се отнася до разглежданото в главното производство национално законодателство, безспорно е, че практиките, състоящи се
         в предлагането на потребителите на безплатни добавки, свързани с покупката на стоки или услуги, не се съдържат в приложение І
         към Директивата. Поради това те не могат да бъдат забранени при всички обстоятелства, а само след специален анализ, позволяващ
         установяването на техния нелоялен характер.

      36      Въпреки това трябва да се посочи, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG забранява всяка търговска операция, която свързва
         предлагането на безплатни добавки със закупуването на стоки или услуги. С други думи, този вид практики се забранява общо,
         без да е необходимо да се определя с оглед на фактическия контекст на всеки отделен случай дали съответната търговска операция
         е „нелоялна“ по своя характер в светлината на критериите, изложени в членове 5—9 от Директивата.

      37      Освен това такова национално законодателство, което предвижда по-ограничителни мерки от определените от Директивата, е в противоречие
         със съдържанието на член 4 от нея, който изрично забранява на държавите членки да запазват или да приемат такива мерки дори
         когато същите са насочени към осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите.

      38      При тези условия следва да се посочи, че Директивата не допуска забрана на търговските оферти, които свързват закупуването
         на стоки или услуги с предоставянето на безплатни добавки, както е предвидено в разглежданата в главното производство национална
         разпоредба.

      39      Обстоятелството, че член 9а, параграф 2 от UWG предвижда определени изключения от посочената забрана на продажбите с безплатни
         добавки, не може да постави под въпрос това заключение.

      40      Всъщност, както Съдът вече е постановил, макар тези изключения да са в състояние да ограничат обхвата на забраната на търговските
         практики, състоящи се в свързване на предлагането на безплатни добавки със закупуването на стоки или услуги, въпреки това
         поради своето ограничено и предварително определено естество те не биха могли да заместят анализа — който непременно трябва
         да се извършва с оглед на фактическия контекст на всеки конкретен случай — на „нелоялния“ характер на дадена търговска практика,
         в светлината на прогласените в членове 5—9 от Директивата критерии, когато, както в главното производство, става въпрос за
         практика, която не е посочена в приложение I към Директивата (вж. Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено
         по-горе, точка 53 и цитираната съдебна практика).

      41      Предвид гореизложеното на първия въпрос следва да се отговори, че Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска
         национална разпоредба като разглежданата в главното производство, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка
         и която е насочена не само към защитата на потребителите, но преследва също така и други цели.

       По втория въпрос
      42      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи — в случай че отговорът на първия въпрос е утвърдителен — дали
         продажбите с безплатни добавки трябва да се считат за нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от Директивата
         само поради факта че поне за част от съответните потребители тази възможност за спечелване на награда се явява решаващото
         съображение за закупуването на основния продукт.

      43      Както бе посочено в точка 35 от настоящото решение, когато дадена търговска практика, попадаща в приложното поле на Директивата
         не се съдържа в приложение І към нея, тя може да се счита за нелоялна и поради това за забранена само след извършването на
         специален анализ по-специално с оглед на критериите, посочени в членове 5—9 от Директивата.

      44      Обстоятелството, че възможността за участие в конкурс поне за част от съответните потребители представлява решаващото съображение
         за закупуването на вестника, е обаче един от елементите, които националният съд може да вземе предвид в рамките на такъв анализ.

      45      Всъщност това обстоятелство би могло да накара националния съд да приеме, че разглежданата търговска практика съществено изопачава
         или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение на потребителя по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от
         Директивата.

      46      При все това по никакъв начин само по себе си това обстоятелство не позволява продажбата с безплатна добавка да се счита за
         нелоялна търговска практика по смисъла на Директивата. За тази цел трябва да се провери също така дали въпросната практика
         противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа по смисъла на член 5, параграф 2, буква a) от Директивата.

      47      При тези обстоятелства на втория въпрос следва да се отговори, че възможността за участие в игра с награда, свързана със закупуването
         на вестник, не представлява нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от Директивата само поради факта
         че поне за част от съответните потребители тази възможност за участие в игра се явява решаващото съображение, накарало ги
         да купят този вестник.

       По съдебните разноски
      48      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
      1)      Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна
            на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, директиви 97/7/EО, 98/27/EО
            и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива
            за нелоялни търговски практики“) трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национална разпоредба като разглежданата
            в главното производство, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка и която е насочена не само към защитата
            на потребителите, но преследва също така и други цели.
      2)      Възможността за участие в игра с награда, свързана със закупуването на вестник, не представлява нелоялна търговска практика
            по смисъла на член 5, параграф 2 от Директива 2005/29 само поради факта че поне за част от съответните потребители тази възможност
            за участие в игра се явява решаващото съображение, накарало ги да купят този вестник.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


Решение на Съда от 6 юни 2000 г. # Roman Angonese срещу Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Искане за преюдициално заключение: Pretore di Bolzano - Италия. # Свободно движение на лица - Регламент (ЕИО) № 1612/68. # Дело C-281/98.


Решение на Съда (пети състав) от 29 юни 1994 г. # Fiskano AB срещу Комисия на Европейските общности. # Иск за отмяна. # Дело C-135/92.


Решение на Съда (втори състав) от 13 декември 1989 г. # Salvatore Grimaldi срещу Fonds des maladies professionnelles. # Искане за преюдициално заключение: Tribunal du travail de Bruxelles - Белгия. # Социална политика. # Дело C-322/88.


title: Решение на Съда (трети състав) от 4 септември 2014 г.#eco cosmetics GmbH & Co. KG и Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH срещу Virginie Laetitia Barbara Dupuy и Tetyana Bonchyk.#Преюдициални запитвания, отправени от Amtsgericht Wedding.#Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 1896/2006 — Процедура за европейска заповед за плащане — Липса на редовно връчване — Последици — Европейска заповед за плащане, обявена за подлежаща на изпълнение — Възражение — Преглед в изключителни случаи — Срокове.#Съединени дела C‑119/13 и C‑120/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      4 септември 2014 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 1896/2006 — Процедура за европейска заповед за плащане — Липса на редовно връчване — Последици — Европейска заповед за плащане, обявена за подлежаща на изпълнение — Възражение — Преглед в изключителни случаи — Срокове“
      По съединени дела C‑119/13 и C‑120/13
      с предмет преюдициални запитвания на основание член 267 ДФЕС, отправени от Amtsgericht Wedding (Германия) с актове съответно от 7 януари и 5 февруари 2013 г., постъпили в Съда на 14 март 2013 г., в рамките на производствата по дела

         eco cosmetics GmbH & Co. KG

      срещу

         Virginie Laetitia Barbara Dupuy (C‑119/13),
      и

         Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH

      срещу

         Tetyana Bonchyk (C‑120/13),
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: M. Ilešič, председател на състава, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (докладчик) и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: Y. Bot,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за г‑жа Dupuy, от M. Stawska-Höbel, Rechtsanwältin,

               —

               за германското правителство, от T. Henze и J. Kemper, в качеството на представители,

               —

               за гръцкото правителство, от F. Dedousi и M. Skorila, в качеството на представители,

               —

               за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               за Европейската комисия, от A.‑M. Rouchaud-Joët и B. Eggers, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 9 април 2014 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за създаване на процедура за европейска заповед за плащане (OB L 399, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 9, стр. 108).

               2

               Запитванията са отправени в рамките на два спора, единият между eco cosmetics GmbH & Co. KG (наричано по-нататък „eco cosmetics“) със седалище в Германия и г‑жа Dupuy с местожителство във Франция, а другият — между Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH със седалище в Австрия и г‑жа Bonchyk с местожителство в Германия, във връзка с процедури за европейска заповед за плащане.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Съображения 13, 19 и 23—25 от Регламент № 1896/2006 гласят следното:

                        „(13)

                        […] [Молителят] следва да бъде задължен да предостави [в молбата за издаване на европейска заповед за плащане] информация, която е достатъчна за установяването и [обосноваването] на вземането, за да може [длъжникът] да направи добре информиран избор дали да се противопостави на вземането, или да не го оспорва.

                  […]

                        (19)

                        В резултат на различията между гражданските процесуални норми на държавите членки и особено на тези, регулиращи връчването на документи, необходимо е да бъде предвидено специфично и подробно определение на минималните стандарти, които ще се прилагат в контекста на процедурата за европейска заповед за плащане. По-специално, по отношение на изпълнението на тези стандарти всеки метод, основан на правна фикция, не следва да се счита за достатъч[eн] […] за връчване на европейска заповед за плащане.

                  […]

                        (23)

                        [Длъжникът] може да внесе своето възражение, като използва стандартния формуляр, изложен в настоящия регламент. Независимо от това съдилищата следва да вземат предвид всяка друга писмена форма на възражение, ако то е изразено ясно.

                        (24)

                        Възражение, подадено в срок, следва да прекрати процедурата за европейска заповед за плащане и следва да доведе до автоматично прехвърляне на делото към [общото] гражданско производство, освен ако [молителят] не е поискал изрично прекратяването на производството в такъв случай. За целите на настоящия регламент понятието за [общото] гражданско производство не следва да бъде тълкувано задължително по смисъла на националното законодателство.

                        (25)

                        След изтичането на срока за внасяне на възражение в някои изключителни случаи [длъжникът] следва да има право да поиска преглед на европейската заповед за плащане. Прегледът в изключителни случаи не следва да означава, че на [длъжника] се дава нова възможност за оспорване на вземането. По време на процедурата за преглед основанията на вземането не следва да бъдат оценявани извън основанията, произтичащи от изключителните обстоятелства, на които се е позовал [длъжникът]. Другите изключителни обстоятелства биха могли да включват положението, при което европейската заповед за плащане е била обоснована с неистинска информация, предоставена в исковата молба“.

               4

               В съображение 27 от посочения регламент се посочва, че „[...] процедурите за привеждане в изпълнение на европейската заповед за плащане следва да продължат да бъдат регулирани от националното законодателство“.

               5

               Член 1, параграф 1, буква а) от Регламент № 1896/2006 гласи:
               „Целта на настоящия регламент е:

                        a)

                        да опрости, ускори и намали разходите за съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания, чрез създаването на европейска заповед за плащане“.

               6

               Член 6 („Компетентност“) от посочения регламент предвижда в параграф 1 следното:
               „За целите на прилагането на настоящия регламент компетентността се определя в съответствие със съответните правила на правото на Общността, по-специално на Регламент (ЕО) № 44/2001[на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, стр. 1)]“.

               7

               Член 12, параграфи 3 и 5 от Регламент № 1896/2006 гласят:
               „3.   С европейската заповед за плащане [длъжникът] се уведомява за стоящите пред него възможности да:

                        а)

                        плати сумата, посочена в заповедта, на [молителя];
                        или

                        б)

                        да се противопостави на заповедта, като подаде до съда по произход възражение, което трябва да бъде изпратено в 30-дневен срок от връчването на заповедта.

                  […]
               5.   Съдът осигурява връчването на заповедта на [молителя] в съответствие с националното законодателство по начин, който отговаря на минималните стандарти, посочени в членове 13, 14 и 15“.

               8

               Член 13 („Връчване с обратна разписка на [длъжника]“) от Регламент № 1896/2006 гласи:
               „Европейската заповед за плащане може да бъде връчена на [длъжника] в съответствие с националното законодателство на държавата, в която трябва да се извърши връчването, по един от следните начини:

                        а)

                        лично връчване, доказано с потвърждаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано от [длъжника];

                        б)

                        лично връчване, доказано с документ, подписан от компетентното лице, което е извършило връчването, в който се посочва, че [длъжникът] е получил документа или е отказал да го получи без правно основание, и датата на връчване;

                        в)

                        връчване по пощата, доказано с признаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано и върнато от [длъжника];

                        г)

                        връчване по електронен начин като факс или електронна поща, доказано с признаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано и върнато от [длъжника]“.

               9

               Член 14 („Връчване без обратна разписка от [длъжника]“) от този регламент предвижда в параграфи 1 и 2 следното:
               „1.   Европейската заповед за плащане може също така да бъде връчена в съответствие с националното законодателство на държавата, в която трябва да се извърши връчването, по един от следните начини:

                        а)

                        лично връчване на личния адрес на [длъжника] на лица, които живеят в същото домакинство или работят там;

                        б)

                        в случай на самостоятелно зает [длъжник] или на юридическо лице — лично връчване в офиса на [длъжника] на лица, които са наети от [длъжника];

                        в)

                        депозиране на заповедта в пощенската кутия на [длъжника];

                        г)

                        депозиране на заповедта в пощенска станция или при компетентни публични органи и поставяне в пощенската кутия на [длъжника] на писмена нотификация за такова депозиране, при условие че писмената нотификация ясно указва естеството на документа като съдебен документ или правните последици от нотификацията като извършване на връчване и [като определяне на началния момент] на срока за подаване на възражение;

                        д)

                        връчване по пощата без обратна разписка по параграф 3, когато адресът на [длъжника] е в държавата членка по произход;

                        е)

                        по електронен начин, доказано с автоматично потвърждаване на доставката, при условие че [длъжникът] предварително изрично е приел този метод на връчване.

                  2.   За целите на настоящия регламент връчването по параграф 1 е недопустимо, ако адресът на [длъжника] не е известен със сигурност.
               […]“.

               10

               Член 15 („Връчване на представител“) от същия регламент гласи:
               „Връчването по член 13 или 14 може също така да се извърши на представител на [длъжника]“.

               11

               Съгласно член 16 от Регламент № 1896/2006:
               „1.   [Длъжникът] може да подаде възражение срещу европейската заповед за плащане до съда по произход, като използва формуляр Е, изложен в приложение VI, ко[й]то му се предоставя заедно с европейската заповед за плащане.
               2.   Възражението се изпраща в 30-дневен срок от връчването на заповедта на [длъжника].
               3.   [Длъжникът] посочва във възражението, че той оспорва вземането, без да указва причините за това.
               […]“.

               12

               Член 17, параграф 1 от посочения регламент гласи:
               „Ако възражението е [подадено] в крайния срок по член 16, параграф 2, производството продължава пред компетентните съдилища на държавата членка по произход в съответствие с правилата на [общото] гражданско производство, освен ако [молителят] не е поискал изрично прекратяването на производството в такъв случай.
               […]“.

               13

               Член 18 („Привеждане в изпълнение“) от същия регламент предвижда:
               1.   Ако в срока по член 16, параграф 2, като се вземе предвид подходящ срок за получаване на възражението, не е подадено възражение до съда по произход, съдът по произход обявява европейската заповед за плащане за подлежаща на изпълнение, като използва формуляр Ж, изложен в приложение VII. Съдът проверява датата на връчване.
               2.   Без да се засяга параграф 1, формалните изисквания за [привеждане] в изпълнение се регулират от правото на държавата членка по произход.
               3.   Съдът изпраща подлежащата на изпълнение европейска заповед за плащане на [молителя]“.

               14

               Член 20 („Преглед в изключителни случаи“) от Регламент № 1896/2006 предвижда:
               „1.   След изтичането на крайния срок по член 16, параграф 2 [длъжникът] има право да поиска преглед на европейската заповед за плащане от компетентния съд в държавата членка по произход по произход, когато:

                        а)

                                 i)

                                 заповедта за плащане е била връчена по един от начините, предвидени в член 14,
                                 и

                                 ii)

                                 връчването не е било извършено в срок, който да му позволи да организира в достатъчна степен своята защита, без вина от негова страна,

                           или

                        б)

                        [длъжникът] е бил възпрепятстван да оспори вземането поради форсмажорни обстоятелства или в резултат на извънредни обстоятелства, без вина от негова страна,

                  при условие че и в двата случая действа незабавно.
               2.   След изтичането на крайния срок по член 16, параграф 2 [длъжникът] също така има право да поиска преглед на европейска заповед за плащане от компетентния съд в държавата членка по произход, когато заповедта за плащане очевидно е била издадена погрешно, като се имат предвид изискванията, предвидени в настоящия регламент[,] или в резултат на други извънредни обстоятелства.
               3.   Ако съдът отхвърли молбата на [длъжника] на основание, че нито един от поводите за преглед по параграфи 1 и 2 не е приложим, европейската заповед за плащане остава в сила.
               Ако съдът прецени, че прегледът е основателен на едно от основанията, предвидени в параграфи 1 и 2, европейската заповед за плащане е невалидна“.

               15

               Член 21, параграф 1 от посочения регламент гласи:
               „Без да се засягат разпоредбите на настоящия регламент, процедурите за привеждане в изпълнение се регулират от правото на държавата членка по привеждане в изпълнение.
               Европейска заповед за плащане, която е станала изпълнима, се привежда в изпълнение при същите условия, както и изпълнимо решение, издадено в държавата членка по привеждане в изпълнение“.

               16

               Член 26 („Връзка с националното процесуално право“) от същия регламент гласи следното:
               „Всички процесуални въпроси, които не са изрично разгледани в настоящия регламент, се регулират от националното законодателство“.

         Германското право

               17

               В германското право процедурата във връзка със заповедните производства се урежда от Гражданския процесуален кодекс (Zivilprozessordnung).

         Споровете по главните производства и преюдициалните въпроси

         Дело C‑119/13

               18

               Eco cosmetics, учредено по германското право дружество, подава до запитващата юрисдикция молба за издаване на европейска заповед за плащане срещу г‑жа Dupuy, с местожителство във Франция.

               19

               На 22 март 2010 г. Amtsgericht Wedding (районен съд Вединг), в съответствие с член 12 от Регламент № 1896/2006, уважава въпросната молба и издава исканата европейска заповед за плащане, като я връчва по пощата като международна препоръчана пощенска пратка с обратна разписка. Видно от обратната разписка, тази заповед е връчена на 31 март 2010 г. на посочения от eco cosmetics адрес. Обратната разписка не съдържа други данни във връзка с връчването.

               20

               На 20 май 2010 г. запитващата юрисдикция обявява посочената заповед за подлежаща на изпълнение.

               21

               С писмо, изпратено от адвокат на 28 юли 2010 г., г‑жа Dupuy оспорва въпросната заповед за плащане. С писмо от 5 август 2010 г. запитващата юрисдикция указва, че възражението е просрочено и че на този етап единствената възможност е да се иска преглед по реда на член 20 от Регламент № 1896/2006.

               22

               Два месеца по-късно с писмо от 7 октомври 2010 г. г‑жа Dupuy подава молба за преглед, без да излага съображения по същество. Шест месеца по-късно, с писмо, изпратено от адвокат на 13 април 2011 г., тя обосновава молбата си за преглед.

               23

               Г‑жа Dupuy твърди в частност, че издадената срещу нея европейска заповед за плащане никога не ѝ е била връчвана. Тя уточнява, че през октомври 2009 г. е напуснала жилището на посочения от eco cosmetics адрес и че е узнала за тази заповед чрез своята банка едва на 23 юли 2010 г.

         Дело C‑120/13

               24

               Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, австрийска банка, подава до запитващата юрисдикция молба за издаване на европейска заповед за плащане срещу г‑жа Bonchyk, с местожителство в Германия.

               25

               На 2 септември 2010 г. Amtsgericht Wedding издава исканата европейска заповед за плащане и два пъти безуспешно се опитва да я връчи по пощата на посочените от банката адреси.

               26

               По-късно същата банка посочва нов адрес, на който въпросната европейска заповед за плащане е връчена чрез оставянето ѝ в пощенската кутия на 1 февруари 2011 г.

               27

               На 10 март 2011 г. Amtsgericht Wedding обявява заповедта за подлежаща на изпълнение.

               28

               С факс от 1 юни 2011 г. г‑жа Bonchyk оспорва издадената срещу нея европейска заповед за плащане. Тя посочва, че само по случайност е узнала за съществуването на тази заповед и че от 2009 г. вече не живее на адреса, на който същата е била връчена.

               29

               С писмо от 17 юни 2011 г. Amtsgericht Wedding указва на г‑жа Bonchyk, че възражението ѝ е просрочено и че на този етап единствената възможност е да се иска преглед по реда на член 20 от Регламент № 1896/2006. С писмо, изпратено от адвокат на 24 юни 2011 г., г‑жа Bonchyk подава молба за преглед.

               30

               При тези условия Amtsgericht Wedding решава да спре производствата и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, от които първият и третият са формулирани еднакво по дела C‑119/13 и C‑120/13, а вторият е отправен само по дело C‑119/13:

                        „1)

                        Следва ли Регламент № 1896/2006 […] да се тълкува в смисъл, че длъжникът може да поиска преглед по съдебен ред на европейската заповед за плащане и в случаите, в които заповедта за плащане не му е връчена или не е редовно връчена? Може ли по-специално в тези случаи да се прилага по аналогия член 20, параграф 1 или член 20, параграф 2 от Регламент № 1896/2006?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос: в случай че заповедта за плащане не е връчена или не е редовно връчена на длъжника, необходимо ли е той да спазва ограничения във времето, за да поиска преглед? Трябва ли при това да се прилага по-специално разпоредбата на член 20, параграф 3 от Регламент № 1896/2006?

                        3)

                        По-нататък, ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен, какви са процесуалноправните последици, в случай че искането за преглед бъде уважено? Може ли при това по-специално да се прилага по аналогия член 20, параграф 3 или член 17, параграф 1 от Регламент № 1896/2006?“.

               31

               С определение на председателя на Съда от 8 април 2013 г. дела C‑119/13 и C‑120/13 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производство и на съдебното решение.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               32

               Като начало следва да се отбележи, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Всъщност задача на Съда е да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (решение Worten, C‑342/12, EU:C:2013:355, т. 30 и цитираната съдебна практика).

               33

               Поради това, макар формално поставените въпроси да се отнасят главно до тълкуването на член 20 от Регламент № 1896/2006, това обстоятелство не е пречка Съдът да даде всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на споровете по главните производства. В това отношение Съдът трябва да извлече от предоставените от националната юрисдикция данни, по-конкретно от мотивите на актовете за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, на които е необходимо да се направи тълкуване предвид предмета на споровете (решение Worten, EU:C:2013:355, т. 31 и цитираната съдебна практика).

               34

               В случая от преписките, с които разполага Съдът, е видно, че при обстоятелствата по главните производства запитващата юрисдикция не изключва прилагането на процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006. Освен това гръцкото и италианското правителство считат тези разпоредби за единствените приложими при обстоятелствата в главните производства.

               35

               За целите на главните производства е наложително и тълкуване на членове 18 и 19 от този регламент, доколкото европейските заповеди за плащане са били обявени от запитващата юрисдикция за подлежащи на изпълнение.

               36

               При тези условия, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, първият въпрос следва да бъде преформулиран по следния начин: трябва ли Регламент № 1896/2006 да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент са приложими, когато се окаже, че заповедта за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент.

               37

               В това отношение веднага следва да се отбележи, че от член 12, параграф 5 и членове 13—15 от Регламент № 1896/2006 произтича, че заповедите по този регламент трябва да бъдат връчени — по някой от описаните в посочените членове 13—15 начини — в съответствие с минималните изисквания, наложени с този регламент. Както отбелязва генералният адвокат в точки 36—41 от заключението си, ако не бъдат спазени тези минимални изисквания, би било застрашено равновесието между преследваните с Регламент № 1896/2006 цели за бързина и ефективност, от една страна, и за зачитане на правото на защита, от друга страна.

               38

               Що се отнася, на първо място, до евентуалното прилагане на процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006, следва да се уточни, че видно от съображение 24 от посочения регламент, възражението е обичайният способ, по силата на който процедурата във връзка с европейска заповед за плащане се прекратява и автоматично се преминава към разглеждане на спора по правилата на общото гражданско производство.

               39

               Всъщност, щом като вземанията, за които е издадена европейска заповед за плащане, са оспорени с възражение, особеното производство, уредено в Регламент № 1896/2006, вече не се прилага, доколкото съгласно член 1, параграф 1, буква а) от посочения регламент същият има за цел само „да опрости, ускори и намали разходите за съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания“.

               40

               В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 16 от Регламент № 1896/2006 длъжникът може да подаде възражение срещу европейската заповед за плащане до съда по произход, като използва формуляр Е, който му се предоставя заедно с формуляра Д, съдържащ заповедта. Възражението трябва да бъде направено в 30-дневен срок от връчването на заповедта.

               41

               Доколкото обаче европейската заповед за плащане не е връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, длъжникът не получава формулярите, посочени в точка 40 от настоящото решение, и следователно не е уведомен надлежно за съществуването и основанието на издадената срещу него европейска заповед за плащане. В този случай не е сигурно, че той разполага с нужната информация, за да прецени дали да оспори или не тази заповед.

               42

               Подобно положение е в разрез с правото на защита, така че при обстоятелства като тези по главните производства не е уместно да се прилага процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006.

               43

               На второ място, следва да се уточни, че когато връчването не е в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, посоченият в член 16, параграф 2 от този регламент срок за възражение не започва да тече, с което се поставя под въпрос допустимостта на процедурите, които зависят от изтичането на този срок, като например обявяването на заповедта за подлежаща на изпълнение по член 18 от посочения регламент или прегледът по член 20 от същия, дори тези процедури вече да са били образувани.

               44

               Що се отнася по-конкретно до прегледа, следва да се припомни, че той е възможен, видно от самото заглавие на член 20 от Регламент № 1896/2006, само „в изключителни случаи“, предвидени изчерпателно в този член, като липсата на връчване не е сред тях.

               45

               При всички положения следва да се припомни, че съгласно член 26 от Регламент № 1896/2006 процесуалните въпроси, които не са изрично разгледани в този регламент, „се регулират от националното законодателство“, поради което в такъв случай прилагането по аналогия на въпросния регламент е изключено.

               46

               Регламент № 1896/2006 не казва нищо по въпроса за евентуалните способи за защита на разположение на длъжника в случаите, в които едва след като европейската заповед за плащане е обявена за подлежаща на изпълнение, се установява, че тя не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, определени в членове 13—15 от този регламент.

               47

               Следователно в такъв случай приложимо по отношение на тези процесуални въпроси ще е националното право, така както предвижда член 26 от Регламент № 1896/2006.

               48

               При всички положения следва да се подчертае, че видно от точка 43 от настоящото решение, когато европейска заповед за плащане не е връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, спрямо нея е неприложима предвидената в член 18 от посочения регламент процедура, по която европейска заповед за плащане се обявява за подлежаща на изпълнение. Следователно обявяването на такава заповед за плащане за подлежаща на изпълнение трябва да се счита за недействително.

               49

               С оглед на изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че Регламент № 1896/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент не са приложими, когато се окаже, че европейската заповед за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент. Когато подобна нередовност е установена едва след като европейската заповед за плащане е била обявена за подлежаща на изпълнение, длъжникът трябва да има възможност да изтъкне тази нередовност, която, ако бъде надлежно доказана, трябва да доведе до недействителност на обявяването на тази заповед за подлежаща на изпълнение.

         По втория и третия въпрос

               50

               Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на поставените втори и трети въпрос.

         По съдебните разноски

               51

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за създаване на процедура за европейска заповед за плащане трябва да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент не са приложими, когато се окаже, че европейската заповед за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент.

                     Когато подобна нередовност е установена едва след като европейската заповед за плащане е била обявена за подлежаща на изпълнение, длъжникът трябва да има възможност да изтъкне тази нередовност, която, ако бъде надлежно доказана, трябва да доведе до недействителност на обявяването на тази заповед за подлежаща на изпълнение.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.