title: Решение на Съда (голям състав) от 16 юли 2009 г. # The Queen, по искане на Mark Horvath срещу Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Искане за преюдициално заключение: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Обединеното кралство. # Обща селскостопанска политика - Схеми за директно подпомагане - Регламент (ЕО) № 1782/2003 - Член 5 и приложение IV - Минимални изисквания за добро селскостопанско и екологично състояние - Поддържане на пътища, обременени със сервитути за преминаване - Прилагане от държава-членка - Прехвърляне на правомощия на регионалните органи на държава-членка - Дискриминация, която противоречи на общностното право. # Дело C-428/07.

text:
      Дело C-428/07
      The Queen, по искане на:
      Mark Horvath
      срещу
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      (Преюдициално запитване, отправено от High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))
      „Обща селскостопанска политика — Схеми за директно подпомагане — Регламент (ЕО) № 1782/2003 — Член 5 и приложение IV — Минимални изисквания за добро селскостопанско и екологично състояние — Поддържане на пътища, обременени със сервитути за преминаване — Прилагане от държава членка — Прехвърляне на правомощия на регионалните органи на държава членка — Дискриминация, която противоречи на общностното право“
      Резюме на решението
      1.        Селско стопанство — Обща селскостопанска политика — Схеми за директно подпомагане — Общи правила
      (член 5 и приложение IV към Регламент № 1782/2003 на Съвета)
      2.        Селско стопанство — Обща селскостопанска политика — Схеми за директно подпомагане — Общи правила
      (член 5 и приложение IV към Регламент № 1782/2003 на Съвета)
      1.        Държава членка може да включи сред стандартите за добро селскостопанско и екологично състояние, посочени в член 5 и в приложение IV
         към Регламент № 1782/2003 относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на общата селскостопанска
         политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители, изисквания относно поддържането на видими
         пътища, обременени с обществени сервитути за преминаване, доколкото посочените изисквания допринасят за запазване на тези
         пътища като елементи на ландшафта или евентуално за избягване на влошаването на естествените местообитания.

      Всъщност задължението за поддържане на видимите пътища, обременени с обществени сервитути за преминаване, може да представлява
         минимално изискване за добро селскостопанско и екологично състояние, дори ако не преследва свързана със селското стопанство
         цел, а се отнася до околната среда, доколкото се включва в стандартите, съдържащи се в приложение IV към Регламент № 1782/2003,
         свързани със запазването на елементите на ландшафта.

      (вж. точки 32 и 46)
      2.        Когато конституционната система на държава членка предвижда, че регионалните органи разполагат със законодателни правомощия,
         самото приемане от посочените органи на различни стандарти в областта на доброто селскостопанско и екологично състояние по
         смисъла на член 5 и на приложение IV към Регламент № 1782/2003 не представлява дискриминация, която противоречи на общностното
         право.

      Всъщност всяка държава членка може свободно да разпределя правомощия във вътрешен план и да прилага актовете от общностното
         право, които не са пряко приложими, посредством мерки, взети от регионалните или местни органи, стига това разпределяне на
         правомощия да позволява правилното прилагане на съответните актове от общностното право.

      (вж. точки 50 и 58)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      16 юли 2009 година(*)

      „Обща селскостопанска политика — Схеми за директно подпомагане — Регламент (ЕО) № 1782/2003 — Член 5 и приложение IV — Минимални изисквания за добро селскостопанско и екологично състояние — Поддържане на пътища, обременени със сервитути за преминаване — Прилагане от държава членка — Прехвърляне на правомощия на регионалните органи на държава членка — Дискриминация, която противоречи на общностното право“
      По дело C‑428/07
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench
         Division (Administrative Court) (Обединено кралство) с акт от 21 юли 2006 г., постъпил в Съда на 14 септември 2007 г., в рамките
         на производство по дело

      The Queen, по искане на:

      Mark Horvath,
      срещу
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,

      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: г‑н V. Skouris, председател, г‑н P. Jann, г‑н C.W.A. Timmermans, г‑н A. Rosas, г‑н K. Lenaerts и г‑н T. von
         Danwitz, председатели на състави, г‑н J.N. Cunha Rodrigues, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н K. Schiemann, г‑н J. Makarczyk,
         г‑н U. Lõhmus (докладчик), г‑н Aл. Арабаджиев и г‑жа C. Toader, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑жа L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 26 ноември 2008 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Mark Horvath, от г‑н M. Sheridan, barrister, и г‑н R. Barker, solicitor, както и от г‑жа A. Stanič, solicitor advocate,
      –        за правителството на Обединеното кралство, от г‑жа C. Gibbs и г‑жа I. Rao, в качеството на представители, подпомагани от Lord
         Davidson of Glen Clova, QC, както и от г‑н D. Wyatt, QC,

      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma, в качеството на представител,
      –        за Ирландия, от г‑н N. Travers, BL,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑жа K. Banks и г‑н F. Erlbacher, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 февруари 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5 и на приложение IV към Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета от
         29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на общата селскостопанска
         политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители и изменение на Регламенти (EИО) № 2019/93,
         (EО) № 1452/2001, (EО) № 1453/2001, (EО) № 1454/2001, (EО) № 1868/94, (EО) № 1251/1999, (EО) № 1254/1999, (EО) № 1673/2000,
         (EИО) № 2358/71 и (EО) № 2529/2001 (ОВ L 270, стp. 1; Специално издание на български, език, 2007 г., глава 3, том 49, стр. 177).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Horvath и Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (министър
         на околната среда, храните и селскостопанските въпроси, наричан по-нататък „Secretary of State“) по повод на правната уредба,
         приета за територията на Англия, с която се определят минималните изисквания за добро селскостопанско и екологично състояние
         (наричано по-нататък „ДСЕС“), посочени в член 5 и в приложение IV към Регламент № 1782/2003.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Регламент № 1782/2003 е приет въз основа на членове 36 ЕО, 37 ЕО и член 299, параграф 2 ЕО.

      4        Според първото съображение от този регламент трябва да се установят общи условия за преките плащания по различните схеми за
         подпомагане на доходите в рамките на общата селскостопанска политика.

      5        Съгласно член 1 от него Регламент № 1782/2003 установява по-конкретно общи правила за преките плащания по линия на схеми за
         подпомагане на доходите в рамките на общата селскостопанска политика, които се финансират от секция „Гарантиране“ на Европейския
         фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА), както и подпомагане на доходите на земеделските производители, а
         именно схемата на единно плащане (наричана по-нататък „СЕП“).

      6        Член 2, буква г) от Регламент № 1782/2003 определя прякото плащане като плащане, което се отпуска директно на земеделските
         производители по силата на схеми за подпомагане на доходите, посочени в приложение I към този регламент. СЕП се съдържа в
         посоченото приложение.

      7        Дял II от Регламент № 1782/2003 включва глава 1, озаглавена „Кръстосано спазване“, която обхваща членове 3—9. Член 3, параграф 1
         от посочения регламент гласи, че всеки „земеделски производител, който получава преки плащания, трябва да спазва законоустановените
         изисквания за управление, посочени в приложение III, съобразно графика, определен в това приложение, и придържайки се към
         [ДСЕС], определено в член 5“.

      8        Съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 законоустановените изисквания за управление, посочени в приложение III
         към този регламент, се определят от законодателството на Общността в различни области, по-специално в тази на околната среда.

      9        Член 5 („Добро селскостопанско и екологично състояние“) от Регламент № 1782/2003 предвижда в параграф 1:

      „Държавите членки следят цялата селскостопанска земя и особено земята, която вече не се използва за целите на производството,
         да се поддържа в добро селскостопанско и екологично състояние. Държавите членки определят на национално или на регионално
         равнище минимални изисквания за добро селскостопанско и екологично състояние, на базата на рамката, определена в приложение IV,
         и като вземат предвид специфичните характеристики на засегнатите площи, включително почвено-климатични условия, съществуващите
         системи за селско стопанство и структурата на фермите. Това следва да се прави, без да се засягат стандартите за добри селскостопански
         практики, както се прилагат в контекста от Регламент (ЕО) № 1257/1999 на Съвета и без да се засягат агроекологичните мерки,
         прилагани на равнище над това за добрите селскостопански практики“.

      10      По силата на член 6 от Регламент № 1782/2003, когато не са спазени ДСЕС и другите изисквания, посочени в член 3, параграф 1
         от този регламент, в резултат от действие или бездействие, за които пряко е отговорен даден земеделски производител, общата
         сума на преките плащания, които следва да се дадат за календарната година, за която неспазването е било установено, се намалява
         или не се изплаща.

      11      Приложение IV („Добри селскостопански и екологични условия, предвидени в член 5“) към Регламент № 1782/2003 има следното съдържание:

               Въпрос

               Стандарти

               Почвена ерозия:
               Почвата да се опазва чрез подходящи мерки

               — Минимална почвена покривка
               — Минимално управление на земите, което да отразява специфичните за местоположението условия
               — Да се запазят терасите

               Органични вещества в почвата:
               Да се запазят органичните вещества в почвата чрез подходящи практики

               — Стандарти за ротация на културите, където това е приложимо
               — Управление на стърнищата от полските култури

               Структура на почвата:
               Да се запази структурата на почвата чрез подходящи мерки

               — Използване на подходящи машини

               Минимално ниво на поддръжка:
               Да се осигури едно минимално ниво на поддръжка и да се избегне влошаването на естествените местообитания

               — Минимални параметри за плътност на животните и/или подходящи режими
               — Опазване на постоянните пасища
               — Запазване на елементите на ландшафта
               — Да се избягва навлизането/израстването на нежелана растителност върху селскостопански земи

       Национална правна уредба
      12      През 1998 г. парламентът на Обединеното кралство приема законодателство, което предвижда прехвърляне („devolution“) на правомощия
         в определени области на Шотландия, Уелс и Северна Ирландия. В съответните области правителството на Обединеното кралство по
         принцип запазва компетентността си само по отношение на Англия. Както според посоченото законодателство, така и според Devolution
         Memorandum of Understanding, който под формата на декларация за политическо намерение допълва последното, в съответните им
         сфери на компетентност регионалните органи следва да изпълняват произтичащите от общностното право задължения и не могат да
         предприемат действия или да приемат нормативни актове, които са несъвместими с него. Законодателството, уреждащо посоченото
         прехвърляне на правомощия, запазва за министрите на Обединеното кралство правомощие за намеса, когато това е необходимо, за
         да се гарантира спазването на тези задължения.

      13      Общата селскостопанска политика като цяло и конкретно прилагането на Регламент № 1782/2003 са част от областите, в които е
         извършено посоченото прехвърляне, и за тях отговаря всеки от регионалните органи.

      14      С цел да бъдат изпълнени изискванията на член 5 от Регламент № 1782/2003 Secretary of State само по отношение на Англия, както
         и всеки от регионалните органи приемат отделни правила, в които се определят донякъде различни минимални изисквания за ДСЕС.

      15      В Англия съответните правила са подзаконовите разпоредби от 2004 г. относно схемите на единно плащане и подкрепа в рамките
         на общата селскостопанска политика (кръстосано спазване) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes
         (Cross Compliance) (England) Regulations 2004 (SI 2004/3196, наричани по-нататък „английските правила“). Стандартите за ДСЕС
         са определени в приложението („Schedule“) към английските правила, параграфи 26—29 от което, озаглавени „Обществени сервитути
         за преминаване“ (наричани по-нататък „разпоредбите, разглеждани по главното производство“), предвиждат:

      „26.      Земеделският стопанин няма право
      a)      без законно разрешение или основание да нарушава повърхността на видима пътека, на видима алея за езда или на всякакъв друг
         видим обществен път, който изцяло или отчасти представлява път, предназначен за движение на превозни средства, с изключение
         на пътищата, предназначени за движение на превозни средства, които имат пътна настилка, така че да ги прави непригодни за
         упражняване на правото на обществено преминаване; нито

      b)      без законно разрешение или основание да възпрепятства умишлено свободното придвижване по видим обществен път.
      27.      Земеделският стопанин е длъжен да поддържа всички стълби, портали или подобни съоръжения, с изключение на съоръженията, за
         които се прилага раздел 146(5) от Закона от 1980 г. за обществените пътища (Highways Act, 1980 г.), разположени на видима
         пътека или алея за езда, в състояние, което гарантира безопасното им ползване и не създава неоснователни пречки за упражняване
         на правата на лицата, които използват тази пътека или алея за езда.

      28.      (1) Когато земеделски стопанин наруши повърхността на видима пътека или на видима алея за езда (с изключение на пътеките край
         синори на ниви) в допустимите съгласно раздел 134 от Закона от 1980 г. за обществените пътища случаи, той е длъжен в срока,
         предвиден в раздел 134(7) от същия закон, евентуално продължен съгласно раздел 134(8),

      a)      да възстанови повърхността на пътеката или алеята за езда поне до минималната ѝ широчина, така че да осигури в разумни граници
         нейната пригодност за упражняване на правото на преминаване, и

      b)      да обозначи пътеката или алеята за езда на терена поне до минималната ѝ широчина, така че тя да се вижда от лицата, които
         искат да я ползват.

      (2)      Понятието „минимална широчина“, когато се отнася до обществен път, има същото значение както в приложение 12A към Закона от
         1980 г. за обществените пътища .

      29.       В параграфи 26, 27 и 28 от настоящото приложение понятията:
      „алея за езда“, „шосе“, „пътека край синор на нива“, „пътека“ и „път с пътна настилка, предназначен за движение на превозни
         средства“ имат значението, посочено в раздел 329(1) от Закона от 1980 г. за обществените пътища; „обществен път“ има значението,
         посочено в раздел 328 от Закона от 1980 г. за обществените пътища, а „видим“ означава, че пътят може да бъде видян от лице
         с нормално зрение, което ходи или язди по него.“

      16      Що се отнася до правилата, които определят стандартите за ДСЕС, приети от регионалните органи на Шотландия, Уелс и Северна
         Ирландия, те не съдържат изисквания, еквивалентни на посочените в разпоредбите, разглеждани по главното производство.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      17      От акта за преюдициално запитване е видно, че г‑н Horvath, земеделски стопанин в Англия, има право да получи плащане въз основа
         на СЕП. Земите му са обременени с обществени сервитути за преминаване като посочените в разпоредбите, разглеждани по главното
         производство.

      18      Този земеделски стопанин подава пред запитващата юрисдикция искане за контрол на законосъобразността („judicial review“) на
         посочените разпоредби. Той по-конкретно подчертава, от една страна, че Secretary of State не е имал право да включва разпоредби
         относно обществени сервитути за преминаване сред минималните изисквания за ДСЕС, неспазването на които по силата на член 6
         от Регламент № 1782/2003 може да доведе до намаляване на плащанията въз основа на СЕП. От друга страна, жалбоподателят по
         главното производство счита, че включването на такива разпоредби в английските правила — доколкото приетите за Шотландия,
         Уелс и Северна Ирландия правила не съдържат подобни изисквания — представлява дискриминация, водеща до недействителност на
         разпоредбите, разглеждани по главното производство.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) решава да спре производството и да
         постави на Съда два въпроса, съответно свързани с тези два пункта от спора, висящ пред него. Що се отнася до втория въпрос,
         Secretary of State обжалва това решение пред Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), който отхвърля жалбата. Впоследствие
         High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) поставя на Съда следните преюдициални
         въпроси:

      „Когато държава членка е предвидила система за прехвърляне на правомощия на регионалните органи, в рамките на която централните
         държавни органи запазват правомощието да предприемат действия на цялата територия на държавата членка, за да гарантират изпълнението
         на нейните задължения, произтичащи от общностното право, във връзка с [Регламент № 1782/2003]:

      1)      Може ли държава членка да включва изисквания, свързани с поддържането на видими обществени сервитути за преминаване, сред
         [стандартите] за [ДСЕС], определени в член 5 и в приложение IV към [Регламент № 1782/2003]?

      2)      Когато вътрешният конституционен режим на държава членка предвижда, че регионалните органи разполагат със законодателни правомощия
         по отношение на различни части от територията на тази държава членка, може ли да представлява недопустима дискриминация обстоятелството,
         че в тези различни части се прилагат различни стандарти в областта на [ДСЕС] по смисъла на член 5 и приложение IV към [Регламент
         № 1782/2003]?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      20      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали дадена държава членка може да включва сред
         стандартите за ДСЕС, посочени в член 5 и в приложение IV към Регламент № 1782/2003, изисквания, свързани с поддържането на
         видими пътища, които са обременени с обществени сервитути за преминаване.

       Становища, представени пред Съда
      21      Жалбоподателят по главното производство предлага да се отговори отрицателно на този въпрос. Той счита, че позоваването в първото
         съображение от Регламент № 1782/2003 на общи условия за преките плащания в рамките на схемите за подпомагане, които са част
         от общата селскостопанска политика, означава, че в тази област трябва да съществува съвкупност от основни правила, които имат
         за цел обединяването на основните стандарти в тази област, а по-конкретно, за ДСЕС, които по принцип трябва да бъдат едни
         и същи за всички фермери на цялата територия на Европейската общност. Минималните изисквания в областта на ДСЕС за получаването
         на преки годишни плащания — изисквания, посочени в член 5 от този регламент — били ограничени до абсолютно необходимото и
         държавите членки не можели законно да налагат допълнителни условия по отношение на една или повече части от техните територии.
         Разпоредбите, разглеждани по главното производство, обаче не можели да бъдат считани за минимални изисквания, тъй като те
         налагали съществени допълнителни тежести за земеделските стопани.

      22      Според г‑н Horvath дори да може да се счете, че разпоредбите, разглеждани по главното производство, установяват условия във
         връзка с околната среда, те не представляват изисквания в областта на ДСЕС. Доколкото Регламент № 1782/2003 имал за правна
         основа членове от Договора за ЕО, посветени на селското стопанство, елементът от ДСЕС, свързан с околната среда, не трябвало
         да се схваща като самостоятелна разпоредба, предвиждаща стандарти с чисто екологичен характер, а напротив като разпоредба,
         предвиждаща само стандарти, приложими в областта на селското стопанство. По силата на член 4, параграф 1 от този регламент
         единствено общностните институции разполагали с правомощието да определят правилата относно изискванията във връзка с околната
         среда, свързани с правата по СЕП, изисквания, които се съдържат в приложение III към посочения регламент. Освен това жалбоподателят
         по главното производство твърди, че разпоредбите, разглеждани по главното производство, представляват агроекологични мерки,
         прилагани на равнище над това за добрите селскостопански практики, които поради това са изключени от ДСЕС по силата на член 5,
         параграф 1, второ изречение, последна част от същия регламент.

      23      Накрая той счита, че пътищата, обременени със сервитути за преминаване като посочените в разпоредбите, разглеждани по главното
         производство, не могат да бъдат определени като елементи на ландшафта по смисъла на приложение IV към Регламент № 1782/2003,
         доколкото не са веществени и постоянни, тъй като въпреки че задължително трябва да бъдат възстановени, те могат да бъдат законно
         премахнати от земеделския стопанин по време на всеки етап на отглеждането. Нещо повече обстоятелството, че тези пътища са
         обременени с такива сервитути, не допринася за избягване на влошаването на естествените местообитания по смисъла на това приложение.

      24      Правителството на Обединеното кралство и Комисията на Европейските общности поддържат, че посочените пътища могат да представляват
         елементи на ландшафта и поради това поддържането им може да е едно от минималните изисквания за ДСЕС, посочени в член 5 от
         Регламент № 1782/2003.

       Отговор на Съда
      25      В началото следва да се подчертае, че от самия текст на член 5, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 следва, че задачата да
         се следи за това селскостопанските земи да се поддържат в добро селскостопанско и екологично състояние e сред задълженията
         на държавите членки. За целта те определят на национално или регионално равнище минимални изисквания „на базата на рамката,
         определена в приложение IV“ към посочения регламент, които отчитат характеристиките на съответните зони.

      26      Следователно, макар при определянето на тези изисквания държавите членки да са длъжни да спазват посоченото приложение, последното
         посредством употребата на общи понятия и изрази все пак им предоставя известна свобода на преценка във връзка с конкретното
         определяне на посочените изисквания.

      27      Освен това от самата формулировка на израза „добро селскостопанско и екологично състояние“ следва, че държавите членки могат
         да приемат ДСЕС за цели, свързани с околната среда.

      28      Това заключение не може да бъде обезсилено от обстоятелството, че правното основание на Регламент № 1782/2003 са по-конкретно
         членове 36 ЕО и 37 ЕО, които попадат в дял II, озаглавен „Селско стопанство“, от третата част на Договора, а не членовете
         от дял XIX, озаглавен „Околна среда“, от същата част от Договора.

      29      Всъщност доколкото съгласно член 6 ЕО изискванията относно опазването на околната среда, което е една от основните цели на
         Общността, „трябва да бъдат интегрирани в определянето и осъществяването на политиките и действията на Общността“, това опазване
         трябва да се приеме като цел, включена също и в общата политика в областта на селското стопанство. Следователно на основание
         на членове 36 ЕО и 37 ЕО общностният законодател може да реши да засили опазването на околната среда (вж. по аналогия Решение
         от 23 октомври 2007 г. по дело Комисия/Съвет, C‑440/05, Сборник, стp. I‑9097, точка 60). Следователно мерките, насочени към
         такова опазване, приети в рамките на общностен акт с правно основание посочените членове 36 ЕО и 37 ЕО, не са ограничени до
         продиктуваните от съображения, свързани със селското стопанство.

      30      От друга страна, обстоятелството, че съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 законоустановените изисквания за
         управление се определят от законодателството на Общността в областта на околната среда, въобще не означава, че минималните
         изисквания за ДСЕС, определени от държавите членки по силата на член 5, параграф 1 от този регламент, не могат също да се
         отнасят до областта на околната среда.

      31      Освен това от член 5, параграф 1, второ изречение от Регламент № 1782/2003 следва, че определянето от държавите членки на
         минимални изисквания за ДСЕС не оказва никакво влияние върху това дали тези мерки могат да се квалифицират като агроекологични.

      32      От горното следва, че задължение за поддържане на видимите пътища, обременени с обществени сервитути за преминаване, като
         съдържащото се в разпоредбите, разглеждани по главното производство, може да представлява минимално изискване за ДСЕС, дори
         ако не преследва свързана със селското стопанство цел, а се отнася до околната среда, доколкото се включва в рамката, определена
         в приложение IV към Регламент № 1782/2003.

      33      Ето защо е необходимо да се разгледа въпросът дали, както считат правителството на Обединеното кралство и Комисията, тези
         пътища могат да представляват елементи на ландшафта, чието запазване е сред стандартите, посочени в приложение IV към Регламент
         № 1782/2003.

      34      Доколкото понятието „елементи на ландшафта“ не е определено в Регламент № 1782/2003, то следва да се тълкува, както го прави
         генералният адвокат в точка 62 от заключението си, като се отчита обичайното му значение, както и контекстът, в който по принцип
         се използва.

      35      Освен това от постоянната съдебна практика следва, че необходимостта от единно тълкуване на разпоредбите на общностното право
         изключва възможността в случай на съмнение текстът на дадена разпоредба да се разглежда отделно в една от неговите редакции,
         а напротив, изисква той да се тълкува и прилага в светлината на редакциите на останалите официални езици (Решение от 17 юни
         1998 г. по дело Mecklenburg, C‑321/96, Recueil, стp. I‑3809, точка 29 и Решение от 29 януари 2009 г. по дело Consiglio Nazionale
         degli Ingegneri, C‑311/06, Сборник, стp.I-415, точка 53). Ето защо изразът „particularités topographiques“ [на който съответства
         „елементи на ландшафта“ в редакцията на български език], използван в редакцията на Регламент № 1782/2003 на френски език,
         трябва да бъде сравнен например с израза „landscape features“ (характеристики на заобикалящата среда), използван в редакцията
         на посочения регламент на английски език.

      36      При тези обстоятелства липсва каквато и да е пречка пътищата, обременени с обществени сервитути за преминаване, като посочените
         в разпоредбите, разглеждани по главното производство, да бъдат определени като елементи на ландшафта, тъй като тези разпоредби
         имат предвид само видимите пътища.

      37      Това важи с още по-голяма сила, доколкото ограничителното тълкуване на израза „елементи на ландшафта“, съгласно което по-конкретно
         биха били изключени елементите, произтичащи от човешка намеса, би противоречало на свободата на преценка, от която се ползват
         държавите членки при определяне на минималните изисквания, свързани с ДСЕС.

      38      Временното унищожаване на елементи на ландшафта, което изглежда възможно при определени условия, само по себе си не може да
         засегне трайния характер на пътищата, за които става въпрос в делото по главното производство. Всъщност природните елементи
         като растенията или водните басейни могат от своя страна да претърпяват сезонни промени и въпреки това да бъдат считани за
         част от заобикалящата среда. Това заключение важи в още по-голяма степен за посочените пътища, тъй като, както следва от параграф 28,
         точка 1 от приложението към английските правила, земеделски стопанин, който правомерно наруши повърхността на видима пътека
         или на видима алея за езда, е длъжен да ги възстанови в предвидените от приложимото национално законодателство срокове.

      39      Ето защо следва да се разгледа въпросът до каква степен задължението за поддържане на такива пътища може да представлява мярка
         за прилагане на стандарта, който се съдържа в приложение IV към Регламент № 1782/2003 и се състои в запазване на елементите
         на ландшафта.

      40      Във връзка с това следва да се отбележи, че има два възможни аспекта на посочения стандарт, свързани с околната среда.

      41      На първо място, елементите на ландшафта представляват материални компоненти на околната среда. По отношение на този аспект
         изискванията за запазването на тези елементи трябва да допринасят за опазването им като материални компоненти.

      42      Задълженията за поддръжка могат да допринасят за запазването на такива пътища в качеството им на материални компоненти на
         околната среда.

      43      На второ място, стандартите относно запазването на елементите на ландшафта, съдържащи се в приложение IV към Регламент № 1782/2003,
         са свързани в посоченото приложение с въпроса за „Минимално ниво на поддръжка: Да се осигури едно минимално ниво на поддръжка
         и да се избегне влошаването на естествените местообитания“. От това следва, че задължение, произтичащо от тези стандарти,
         може да преследва цел, свързана с околната среда, която се състои в избягване на влошаването на естествените местообитания,
         без да е необходимо, както подчертава правителството на Обединеното кралство в становището си, националните мерки, които са
         насочени към запазване на елементите на ландшафта и минимално ниво на поддръжка, също да преследват такава цел.

      44      Както обаче посочват запитващата юрисдикция и генералният адвокат в точка 80 от нейното заключение, пътища като посочените
         в разпоредбите, разглеждани по главното производство, могат да допринесат за опазването на естествените местообитания.

      45      В този случай изискванията относно запазването на посочените пътища трябва да допринасят за избягване на влошаването на естествените
         местообитания. Задълженията, произтичащи от целта, посочена в разпоредбите, разглеждани по главното производство, която се
         състои в гарантиране на упражняването на правото на обществено преминаване, явно могат да допринесат за това.

      46      С оглед на всичко, изложено по-горе, на първия въпрос трябва да се отговори, че държава членка може да включи сред стандартите
         за ДСЕС, посочени в член 5 и в приложение IV към Регламент № 1782/2003, изисквания относно поддържането на видими пътища,
         обременени с обществени сервитути за преминаване, доколкото посочените изисквания допринасят за запазване на тези пътища като
         елементи на ландшафта или евентуално за избягване на влошаването на естествените местообитания.

       По втория въпрос
      47      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали когато конституционната система на дадена държава
         членка предвижда, че регионалните органи разполагат със законодателни правомощия, самото приемане от посочените органи на
         различни стандарти в областта на ДСЕС по смисъла на член 5 и на приложение IV към Регламент № 1782/2003 представлява дискриминация,
         която противоречи на общностното право.

      48      В началото следва да се отбележи, че като поверява на държавите членки задачата да определят минималните изисквания за ДСЕС,
         общностният законодател им дава възможност да отчитат регионалните различия, съществуващи на техните територии.

      49      Следва да се напомни, че когато с разпоредбите от Договора или от регламентите на държавите членки се признават правомощия
         или им се налагат задължения за целите на прилагане на общностното право, въпросът по какъв начин упражняването на тези правомощия
         и изпълнението на тези задължения могат да бъдат поверени от държавите на определени вътрешни органи се решава единствено
         от конституционната система на всяка държава (Решение от 15 декември 1971 г. по дело International Fruit Company и др., 51/71—54/71,
         Recueil, стp. 1107, точка 4).

      50      Така от постоянната съдебна практика следва, че всяка държава членка може свободно да разпределя правомощия във вътрешен план
         и да прилага актовете от общностното право, които не са пряко приложими, посредством мерки, взети от регионалните или местни
         органи, стига това разпределяне на правомощия да позволява правилното прилагане на съответните актове от общностното право
         (вж. Решение от 10 ноември 1992 г. по дело Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Recueil, стp. I‑5567, точка 23).

      51      Съдът освен това е имал възможност да се произнесе, че когато текстът на даден регламент овластява държава членка да вземе
         мерки по прилагане, условията за упражняване на това правомощие се уреждат съгласно публичното право на съответната държава
         членка (вж. Решение от 27 септември 1979 г. по дело Eridania-Zuccherifici nazionali и Società italiana per l’industria degli
         zuccheri, 230/78, Recueil, стp. 2749, точка 34, както и Решение от 20 юни 2002 г. по дело Mulligan и др., C‑313/99, Recueil,
         стp. I‑5719, точка 48).

      52      Впрочем възможността за държавите членки да разрешават в рамките на допустимото съгласно конституционните им системи или публичното
         им право на регионалните или местни органи да прилагат актове от общностното право е изрично призната в член 5, параграф 1
         от Регламент № 1782/2003. Всъщност в посочената разпоредба се сочи, че „[д]ържавите членки определят на национално или на
         регионално ниво минимални изисквания за ДСЕС, на базата на рамката, определена в приложение IV“.

      53      С оглед на свободата, с която се ползва държавата членка, за прехвърляне на нейните правомощия на регионалните органи за целите
         на определяне на минималните изисквания, свързани с ДСЕС по смисъла на член 5, параграф 1 от Регламент № 1782/2003, правилата,
         приети от тези органи, могат да се различават според съответните региони, доколкото, както е посочено в точка 26 от настоящото
         съдебно решение, държавите членки разполагат със свобода на преценка при определянето на тези изисквания.

      54      Все пак трябва да се разгледа въпросът дали при тези обстоятелства самата разлика в приетите от регионалните органи на държава
         членка правила, определящи ДСЕС, представлява дискриминация, която противоречи на общностното право.

      55      Във връзка с това от постоянната съдебна практика следва, че забраната за дискриминация не се отнася до евентуални разлики
         в третирането, съществуващи между държавите членки, които може да се дължат на разлики в законодателствата на различните държави
         членки, само при условие че тези законодателства засягат по един и същи начин всички лица, за които се прилагат (вж. в този
         смисъл Решение от 3 юли 1979 г. по дело van Dam и др., 185/78—204/78, Recueil, стp. 2345, точка 10, Решение от 1 февруари 1996 г. по дело Perfili, C‑177/94, Recueil, стp. I‑161, точка 17, както и Решение от 12 юли 2005 г. по дело Schempp,
         C‑403/03, Recueil, стp. I‑6421, точка 34).

      56      По отношение на последното условие, посочено в предходната точка, следва да се отбележи, че в свързаните дела, по които е
         постановено Решение от 25 ноември 1986 г. по дело Klensch и др. (201/85 и 202/85, Recueil, стp. 3477), на което се позовава
         жалбоподателят по главното производство, става въпрос именно за неравно третиране на производителите от дадена държава членка
         поради взета от тази държава членка мярка за изпълнение на общностно задължение, което ги засяга. В този контекст Съдът приема
         в точка 11 от посоченото съдебно решение, че когато е налице възможност за избор между няколко начина на прилагане на разглежданата
         общностна правна уредба, държавите членки не могат да изберат този, който на техните територии може да породи пряко или непряко
         дискриминация между съответните производители по смисъла на член 40, параграф 3 от Договора за ЕИО (впоследствие член 34,
         параграф 2 ЕО).

      57      Когато, какъвто е случаят по главното производство, регионалните органи на държава членка са компетентни за определяне на
         минималните изисквания, свързани с ДСЕС, по смисъла на член 5 и на приложение IV към Регламент № 1782/2003, евентуалните различия
         между мерките, предвидени от тези различни органи, сами по себе си не могат да представляват дискриминация. Както произтича
         от точка 50 от настоящото съдебно решение, тези мерки трябва да бъдат съвместими със задълженията на въпросната държава членка,
         произтичащи от посочения регламент.

      58      С оглед на всичко изложено по-горе на втория въпрос трябва да се отговори, че когато конституционната система на държава членка
         предвижда, че регионалните органи разполагат със законодателни правомощия, самото приемане от посочените органи на различни
         стандарти в областта на ДСЕС по смисъла на член 5 и на приложение IV към Регламент № 1782/2003 не представлява дискриминация,
         която противоречи на общностното право.

       По съдебните разноски
      59      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
      1)      Държава членка може да включи сред стандартите за добро селскостопанско и екологично състояние, посочени в член 5 и в приложение IV
            към Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми за директно
            подпомагане в рамките на общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители
            и изменение на Регламенти (EИО) № 2019/93, (EО) № 1452/2001, (EО) № 1453/2001, (EО) № 1454/2001, (EО) № 1868/94, (EО) № 1251/1999,
            (EО) № 1254/1999, (EО) № 1673/2000, (EИО) № 2358/71 и (EО) № 2529/2001, изисквания относно поддържането на видими пътища,
            обременени с обществени сервитути за преминаване, доколкото посочените изисквания допринасят за запазване на тези пътища като
            елементи на ландшафта или евентуално за избягване на влошаването на естествените местообитания.
      2)      Когато конституционната система на държава членка предвижда, че регионалните органи разполагат със законодателни правомощия,
            самото приемане от посочените органи на различни стандарти в областта на доброто селскостопанско и екологично състояние по
            смисъла на член 5 и на приложение IV към Регламент № 1782/2003 не представлява дискриминация, която противоречи на общностното
            право.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда от 13 май 1971 г. # NV International Fruit Company и други срещу Комисия на Европейските общности. # Съединени дела 41 до 44-70.


Решение на Съда (шести състав) от 24 ноември 1993 г. # Etablissements Armand Mondiet SA срещу Armement Islais SARL. # Искане за преюдициално заключение: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Франция. # Рибарство. # Дело C-405/92.


Решение на Съда (втори състав) от 13 март 2003 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Испания. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 98/81/ЕО. # Дело C-333/01.


Решение на Съда на публичната служба (трети състав) от 14 ноември 2012 г. # Vincent Bouillez срещу Съвет на Европейския съюз. # Публична служба - Длъжностни лица - Повишение. # Дело F-75/11.


Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 9 юли 2003 г. # Archer Daniels Midland Company и Archer Daniels Midland Ingredients Ltd срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция. # Дело T-224/00.


Решение на Съда (втори състав) от 27 октомври 2005 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело C-525/03.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 18 юни 2015 г.#Martin Meat kft срещу Géza Simonfay и Ulrich Salburg.#Преюдициално запитване, отправено от Pesti Központi Kerületi Bíróság.#Преюдициално запитване — Свободно предоставяне на услуги — Директива 96/71/ЕО — Член 1, параграф 3, букви a) и в) — Командироване на работници — Предлагане на работници за наемане на работа — Акт за присъединяване от 2003 г. — Глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X — Преходни мерки — Достъп на унгарски граждани до пазара на труда на държави, които вече са членки на Европейския съюз към момента на присъединяването на Република Унгария — Изискване за разрешение за работа за предлагането за наемане на работници — Сектори, които не са чувствителни.#Дело C-586/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      18 юни 2015 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Свободно предоставяне на услуги — Директива 96/71/ЕО — Член 1, параграф 3, букви a) и в) — Командироване на работници — Предлагане на работници за наемане на работа — Акт за присъединяване от 2003 г. — Глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X — Преходни мерки — Достъп на унгарски граждани до пазара на труда на държави, които вече са членки на Европейския съюз към момента на присъединяването на Република Унгария — Изискване за разрешение за работа за предлагането за наемане на работници — Сектори, които не са чувствителни“
      По дело C‑586/13
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Pesti központi kerületi bírόság (Унгария) с акт от 22 октомври 2013 г., постъпил в Съда на 20 ноември 2013 г., в рамките на производство по дело

         Martin Meat kft

      срещу

         Géza Simonfay,

         Ulrich Salburg,

      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: L. Bay Larsen, председател на състава, K. Jürimäe (докладчик), J. Malenovský, M. Safjan и A. Prechal, съдии,
      генерален адвокат: E. Sharpston,
      секретар: I. Illéssy, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 октомври 2014 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Martin Meat kft, от R. Zuberecz, ügyvéd,

               —

               за Géza Simonfay и Ulrich Salburg, от V. Nagy, ügyvéd,

               —

               за унгарското правителство, от M. Z. Fehér и A. M. Pálfy, в качеството на представители,

               —

               за германското правителство, от T. Henze и J. Möller, в качеството на представители,

               —

               за австрийското правителство, от G. Hesse, в качеството на представител,

               —

               за полското правителство, от B. Majczyna и D. Lutostańska, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от J. Enegren и A. Sipos, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 15 януари 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X към Акта относно условията за присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33, наричан по-нататък „Актът за присъединяване от 2003 г.) и на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29), разглеждани в светлината на решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Martin Meat kft (наричано по-нататък „Martin Meat“) и правните съветници г‑н Simonfay и г‑н Salburg относно искане от Martin Meat за обезщетение на вредите, които е претърпяло поради наложената му глоба за командироване на унгарски работници в Австрия без разрешение за работа.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Акт за присъединяване от 2003 г.

               3

               Член 24 от Акта за присъединяване от 2003 г. гласи:
               „Мерките, изброени в приложения V, VI, VII, VIII, IХ, Х, ХI, ХII, ХIII и ХIV на настоящия акт, се прилагат по отношение на новите държави членки в съответствие с условията, предвидени в тези приложения“.

               4

               Приложение X към Акта за присъединяване от 2003 г. е озаглавено „Списък по смисъла на член 24 от Акта за присъединяване: Унгария“. В глава 1 от това приложение, озаглавена „Свободно движение на хора“, параграфи 1, 2, 5 и 13 имат следното съдържание:
               „1.   По отношение на свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, включващи временно движение на работници съгласно определението на член 1 от [Директива 96/71] между Унгария, от една страна, и Белгия, Чешката република, Дания, Германия, Естония, Гърция, Испания, Франция, Ирландия, Италия, Латвия, Литва, Люксембург, Нидерландия, Австрия, Полша, Португалската република, Словения, Словашката република, Финландия, Швеция и Обединеното кралство, от друга, [член 45 ДФЕС и член 56, първа алинея ДФЕС] се прилагат изцяло при условията на преходните разпоредби, постановени в параграфи 2—14.
               2.   Чрез дерогация от членове 1—6 от Регламент (EИО) № 1612/68 [на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (ОВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11)] и до изтичането на срок от две години, започващ от датата на присъединяването, настоящите държави членки ще прилагат национални мерки, или онези, които произтичат от двустранните споразумения, за регулиране достъпа на унгарски граждани до техните пазари на труда. Настоящите държави членки могат да продължат да прилагат такива мерки до края на петгодишния период след датата на присъединяване на Унгария.
               […]
               5.   В края на петгодишния период, посочен в параграф 2, държава членка, прилагаща национални мерки или мерки, произтичащи от двустранни споразумения, може, при сериозни затруднения на нейния пазар на труда или при заплаха от такива затруднения и след уведомяване на Комисията, да продължи да прилага тези мерки до изтичане на седемгодишния период след датата на присъединяване. При липса на такова уведомление се прилагат членове 1—6 от Регламент [№ 1612/68].
               […]
               13.   За да предотвратят тежки затруднения или опасност от настъпването на такива в определени чувствителни сектори на услугите на техните пазари на труда, които могат да възникнат в някои региони от транснационалното предлагане на услуги, както е определено в член първи от Директива [96/71], и доколкото прилагат по силата на горепосочените разпоредби национални мерки или такива, които произтичат от двустранни споразумения за свободното движение на работници от […] Германия и Австрия, след като уведомят Комисията, могат да дерогират [член 56, първа алинея ДФЕС] с оглед намаляването, в контекста на предлагането на услуги от създадени в Унгария дружества, на временното движение на работници, чието право да постъпват на работа в Германия и Австрия зависи от националните мерки.
               Списъкът на отраслите на услуги, които могат да бъдат обхванати:
               […]

                        —

                        в Австрия:

                  [Градинарски услуги, шлифоване, оформяне и изглаждане на камък, производство на метални конструкции и части от конструкции, строителство, включително свързани с него отрасли, охранителни дейности, промишлено почистване, грижи по домовете, социална работа и дейности без настаняване]
               […]“.

               5

               Приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. е озаглавено „Списък по член 24 от Акта за присъединяване: Полша“. То включва разпоредби, които се отнасят до Република Полша и по същество са идентични на разпоредбите за Република Унгария.

         Директива 96/71

               6

               Член 1 от Директива 96/71 гласи:
               „1.   Настоящата директива се прилага за предприятия, установени в държава членка, които в рамките на транснационалното предлагане на услуги командироват работници в съответствие с параграф 3 на територията на държава членка.
               […]
               3.   Настоящата директива се прилага доколкото предприятията, посочени в параграф 1, предприемат една от следните транснационални мерки:

                        a)

                        командироват работници на територията на държава членка за собствена сметка и под свое ръководство по договор, сключен между командироващото предприятие, и страната, за която са предназначени услугите, действаща в тази държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване
                        […]
                        или

                        в)

                        в качеството на предприятие за временна работа или агенция за посредническа дейност по наемане на работа, предлагат за наемане работник на предприятие-потребител, установено или извършващо дейност на територията на държава членка, при условие че съществува трудово правоотношение между предприятието за временна работа или агенцията за посредническа дейност по наемане на работа и работника за периода на командироване.
                        […]“.

         Австрийско право

               7

               Съгласно член 3, параграф 1 от Закона за предлагането за наемане на работници (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, наричан по-нататък „AÜG“) предлагането за наемане на работници се състои в предоставяне на работници на трета страна за извършване на определена работа.

               8

               Член 4 от AÜG гласи:
               „(1)   Наличието на предлагане за наемане на работници се установява за всеки конкретен случай с оглед на същинското икономическо естество на отношенията, а не на формата, в която те са облечени.
               (2)   Налице е предлагане за наемане на работници по-специално в случаите, когато съответните работници изпълняват възложената им работа в предприятието на възложителя по силата на договори за изработка, но:

                        1.

                        не произвеждат или не допринасят за производството на стоки или за предоставянето на услуги от страна на предприемача, които стоки и/или услуги са различни и различими от тези на посредниците на възложителя
                        или

                        2.

                        не извършват работата основно с помощта на материали и средства на предприемача
                        или

                        3.

                        от логистична гледна точка са интегрирани в предприятието на възложителя и подлежат на йерархичен и технически контрол
                        или

                        4.

                        предприемачът не носи отговорност за резултатите от извършената работа или предоставените услуги“.

               9

               Член 18, параграфи 1—11 от Закона за трудовата заетост на чуждестранни граждани (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975) в редакцията, приложима към момента на настъпване на фактите в главното производство (наричан по-нататък „AuslBG“), урежда случаите, в които чужденец трябва да получи разрешително за работа или разрешение за командироване.

               10

               Член 18, параграф 12 от AuslBG гласи:
               „За чужденци, командировани в Австрия от предприятие, което има седалище в друга държава — членка на Европейското икономическо пространство, с цел временно полагане на труд, не се изисква разрешително за работа или разрешение за командироване, ако:

                        1.

                        надлежно им е разрешено да бъдат наемани на работа в държавата, в която има седалище това предприятие, и след изтичане на срока на командироването в Австрия и са законосъобразно наети от командироващото ги предприятие, и

                        2.

                        са спазени австрийските изисквания относно условията за възнаграждение и работа съгласно член 7b, параграф 1, точки 1—3 и параграф 2 от Закона за адаптиране на законодателството в областта на трудовите договори (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz BGBl. 459/1993), както и разпоредбите в областта на социалното осигуряване“.

               11

               Член 32a, параграф 6 от AuslBG е преходна разпоредба относно държавите членки, присъединили се към Европейския съюз на 1 май 2004 г. Той предвижда следното:
               „Член 18, параграфи 1—11 се прилага по отношение на наемането на работа на граждани на [Съюза] по смисъла на параграф 1 или на граждани на трети страни, командировани в Австрия от работодател с място на стопанска дейност в Чешка република, Република Естония, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Полша, Република Словения и Словашката република, с цел предоставяне на услуги на временен принцип, спадащи към сектор на услуги, за които могат да бъдат наложени ограничения на свободното предоставяне на услуги, предвидено в член [56 ДФЕС], на основание на параграф 13 от главата, посветена на свободното движение на хора от Договора за присъединяване (списъци по приложения V и VI, VIII—X и XII—XIV, посочени в член 24 от Акта за присъединяване)“.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               12

               През 2007 г. дружеството по австрийското право Alpenrind GmbH (наричано по-нататък „Alpenrind“), специализирано в разфасоване на месо и продажба на обработено месо, сключва договор с установеното в Унгария дружество Martin Meat. По силата на този договор Martin Meat трябва да обработва по 25 половин трупа от говеда на седмица и да ги разфасова в готови за продажба опаковки.

               13

               Дейностите по обработка и разфасоване се извършват в помещенията на кланицата на Alpenrind, която се намира в Залцбург (Австрия). Тези помещения и машините, използвани за нуждите на посочените дейности, са наети от Martin Meat, което заплаща за тях наем във фиксиран размер на Alpenrind. Последното плаща оперативните разходи за помещенията. Използваното за извършване на посочените дейности оборудване, като ножове, триони и защитни облекла, принадлежи на Martin Meat.

               14

               Дейностите се извършват от унгарските работници на Martin Meat. Началникът на Alpenrind дава на началника на Martin Meat указания за месото, което следва да се обработи, и за начина, по който да се направи това. След това началникът на Martin Meat организира работата на работниците си и им дава съответните указания. Alpenrind контролира качеството на извършената работа.

               15

               Възнаграждението на Martin Meat зависи от количеството на обработеното месо. То е по-малко, когато обработеното месо не е с достатъчно високо качество.

               16

               В отговор на подадените от Martin Meat молби за потвърждаване на командироване австрийските органи посочват, че според тях договорните отношения с Alpenrind не представляват съпътстващо предоставянето на услуги командироване на работници, за което се изисква само потвърждаване на командироването по член 18, параграф 12 от AuslBG, а предлагане на работници за наемане на работа по смисъла на член 4 от AÜG, за което се изисква разрешително за работа в съответствие с преходните разпоредби от Акта за присъединяване от 2003 г. относно достъпа до пазара на труда, транспонирани в член 32a, параграф 6 от AuslBG.

               17

               Поради това на Alpenrind е наложена глоба в размер над 700000 EUR. Съгласно договора между Alpenrind и Martin Meat глобата следва да бъде платена от последното.

               18

               Martin Meat решава да предяви иск за обезщетение срещу правните си съветници г‑н Simonfay и г‑н Salburg пред запитващата юрисдикция. Преди сключването на договора същите го били уверили, че тъй като ставало въпрос за работа на унгарски работници в австрийска кланица, не се изисквало получаване на разрешителни за работа. В този смисъл те изразили становището, че разглежданата в главното производство дейност не спада към секторите на услуги, квалифицирани като чувствителни съгласно Акта за присъединяване от 2003 г., и че съответните договорни отношения не включват предлагане на работници за наемане на работа.

               19

               При тези обстоятелства Pesti központi kerületi bírόság (Централен районен съд, Пеща) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „l)

                        Може ли да се говори за „предлагане на работници за наемане на работа“ по смисъла на правото на Съюза, и в частност на дефиницията, съдържаща се в решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64), когато изпълнителят се задължава да обработва, със свой персонал, половин трупове от говеда в кланицата на възложителя, в предоставените му от същия под наем помещения, и да ги разфасова в готови за продажба опаковки месо, като се има предвид, че уговореното в полза на изпълнителя възнаграждение зависи от обработените килограми месо и подлежи на намаление, ако същото е некачествено, както и че в приемащата държава членка изпълнителят предоставя услуги само на въпросния възложител и последният проверява качеството на работата по месообработка?

                        2)

                        Посоченият в решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64) основен принцип, че в периода на прилагане на преходните разпоредби относно свободното движение на работници, съдържащи се в присъединителните договори на държави членки, присъединили се към Европейския съюз на 1 май 2004 г., са възможни ограничения във връзка с предлагането на работници за наемане на работа, приложим ли е и по отношение на командироването на работници — в рамките на предлагането на работници за наемане на работа — които са изпратени в Австрия от дружество със седалище в държава членка, присъединила се към Европейския съюз на 1 май 2004 г., при положение че командироването не се извършва в защитен съгласно присъединителните договори сектор?“.

         По преюдициалните въпроси

         По втория въпрос

               20

               С втория въпрос, който следва да се разгледа най-напред, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X към Акта за присъединяване от 2003 г. трябва да се тълкува в смисъл, че Република Австрия има право да ограничи предлагането на работници за наемане на работа на територията на страната на основание на глава 1, параграф 2 от посоченото приложение, дори и в случаите, когато предлагането не се отнася до чувствителен сектор по смисъла на глава 1, параграф 13 от споменатото приложение.

               21

               В това отношение следва да се напомни, че глава 1, параграф 2 от приложение X към Акта за присъединяване от 2003 г. установява изключение от свободата на движение на работниците, като за определен период изключва прилагането на членове 1—6 от Регламент № 1612/68 по отношение на унгарските граждани. Посочената разпоредба предвижда, че до изтичането на срок от две години, започващ от 1 май 2004 г., държавите членки могат да прилагат национални мерки или мерки, които произтичат от двустранните споразумения за регулиране на достъпа на унгарски граждани до техните пазари на труда. Споменатата разпоредба предвижда също и че държавите членки могат да продължат да прилагат такива мерки до края на петгодишния период след датата на присъединяване на Република Унгария към Съюза.

               22

               Глава 1, параграф 13 от приложение X към споменатия акт пък предвижда изключение от свободното предоставяне на услуги в случаите, когато е налице временно движение на работници. Споменатото изключение е приложимо само за Федерална република Германия и Република Австрия, тъй като е резултат от преговори между тези държави членки относно установяване на преходен режим за всички доставки на услуги по член 1, параграф 3 от Директива 96/71 (вж. по аналогия решение Vicoplus и др., C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 40). Споменатата разпоредба изброява чувствителните сектори, за които посочените две държави членки имат право да ограничат свободното предоставяне на услуги в случаите, когато е налице временно движение на работници. Предлагането на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 представлява такава доставка на услуги.

               23

               В решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 32), което се отнася до мерките, установени от Кралство Нидерландия спрямо полските работници, Съдът приема, че правна уредба на държава членка, която налага изискване за получаване на разрешително за работа при предлагането на чуждестранни работници за наемане на работа, трябва да се разглежда като мярка, регламентираща достъпа на полските граждани до пазара на труда на същата държава членка по смисъла на глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., чиято разпоредба за Република Полша по същество е идентична с приложимата по отношение на настоящото дело разпоредба на глава 1, параграф 2 от приложение X към този акт.

               24

               От посоченото следва, че право да ограничават предлагането на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 имат не само Федерална република Германия и Република Австрия, които са договорили специално изключение в това отношение, но и всички държави, които са членки на Съюза към момента на присъединяването на Република Полша (вж. в този смисъл решение Vicoplus и др., C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 40).

               25

               След като разпоредбите на глава 2, параграфи 2 и 13 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. по същество са идентични на тези на глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X към същия акт, то приетото в решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64) по отношение на Република Полша е приложимо по аналогия и за Република Унгария.

               26

               Следователно държавите, които към момента на присъединяването на Република Унгария вече са членки на Съюза, имат право да ограничат предлагането на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 на основание глава 1, параграф 2 от приложение X към Акта за присъединяване от 2003 г.

               27

               Обстоятелството, че Федерална република Германия и Република Австрия са договорили специално изключение, посочено в глава 1, параграф 13 от приложение X към споменатия акт, относно някои чувствителни сектори, за които тези две държави членки имат право да ограничават свободното предоставяне на услуги, включващо движение на работници, не може все пак да ги лиши от правото да ограничават предлагането на работници за наемане на работа в съответствие на глава 1, параграф 2 от приложение X към същия акт, която разпоредба, за разлика от разпоредбата на глава 1, параграф 13 от приложение X към същия акт, не се отнася само до определени чувствителни сектори.

               28

               Този извод е в съответствие и с целта на разпоредбата на глава 1, параграф 2 от приложение X, която е да не допусне след присъединяването на нови държави членки към Съюза да настъпят затруднения на пазара на труда на старите държави членки, дължащи се на незабавното пристигане на голям брой работници, граждани на тези нови държави (вж. по аналогия решение Vicoplus и др., C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 34).

               29

               Освен това, както отбелязва в точка 34 от заключението си генералният адвокат, не може да се приеме, че изключението, договорено от Федерална република Германия и Република Австрия — които от самото начало са сред държавите членки, поддръжници на преходните мерки за защита пазарите на труда от очаквания приток на работници от новите държави членки след присъединяването им към Съюза — им оставя по-малко свобода на действие, отколкото имат държавите членки, които не са водили преговори за приемане на такова изключение за регламентиране на притока на унгарски работници на тяхна територия.

               30

               С оглед на изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X към Акта за присъединяване от 2003 г. трябва да се тълкува в смисъл, че Република Австрия има право да ограничи предлагането на работници за наемане на работа на територията на страната на основание глава 1, параграф 2 от посоченото приложение, дори и в случаите, когато предлагането не се отнася до чувствителен сектор по смисъла на глава 1, параграф 13 от споменатото приложение.

         По първия въпрос

               31

               Най-напред следва да се напомни, че когато Съдът е сезиран с преюдициално запитване, неговата задача е да изясни на националната юрисдикция обхвата на разпоредбите на правото на Съюза, за да ѝ даде възможност да ги приложи правилно спрямо фактите по делото, което тя разглежда, а не сам да прилага тези разпоредби, тъй като не разполага непременно с цялата необходима за това информация (решение Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, т. 15).

               32

               При тези условия първият въпрос следва да се разбира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция иска по същество да се установи кои съществени елементи от договорни отношения като разглежданите в главното производство следва да бъдат взети предвид, за да се определи дали тези правоотношения трябва да бъдат квалифицирани като предлагане на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71.

               33

               В това отношение от решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 51) следва, че предлагане на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71 е налице, когато са изпълнени три условия. Първо, предлагането на работници за наемане на работа трябва да бъде възмездна доставка на услуги, при която работникът остава на работа в предприятието доставчик, без да сключва какъвто и да било трудов договор с предприятието потребител. Второ, предлагането на работници за наемане на работа се характеризира с обстоятелството, че предмет на доставяната от предприятието доставчик услуга е преместването на работника в приемащата държава членка. Трето, при такова предлагане на работници за наемане на работа работникът изпълнява задълженията си под контрола и ръководството на предприятието потребител.

               34

               На първо място, второто условие предполага анализ на самия предмет на предоставяните от предприятието доставчик услуги, при който следва да се вземат предвид всички данни, въз основа на които може да се установи дали преместването на работника в приемащата държава членка представлява или не такъв предмет.

               35

               В това отношение следва да се напомни, че доставчикът на услуги по принцип трябва да извърши доставката в съответствие с предвиденото в договора, като в противен случай трябва да понесе съответните последици. Следователно, за да се определи дали самият предмет на доставката на услуги е преместването на работника в приемащата държава членка, следва да се вземат предвид по-специално всички обстоятелства, въз основа на които може да се докаже, че доставчикът на услуги не понася последиците от изпълнение, което не съответства на описаната в договора доставка.

               36

               В този смисъл, ако от предвидените в договора задължения следва, че доставчикът на услугите носи отговорност за правилното изпълнение на доставката по договора, по принцип е по-малко вероятно да става въпрос за предлагане на работници за наемане на работа, отколкото ако не понася последиците от евентуално неправилно изпълнение на доставката.

               37

               В случая националният съд следва да провери обхвата на съответните задължения на страните по договора, за да установи коя от тях трябва да понесе последиците от евентуално неправилно изпълнение на доставката, като се има предвид, че обвързването на заплащането за услугите на доставчика не само с количеството, но и с качеството на обработеното месо свидетелства за отговорност на доставчика за правилното изпълнение на доставката.

               38

               Освен това обстоятелството, че доставчикът на услуги може свободно да определя необходимия брой работници, които да изпрати в приемащата държава членка, какъвто изглежда е случаят в главното производство, показва, както посочват и ответниците в главното производство по време на съдебното заседание, че преместването на работници в приемащата държава членка не е предмет на разглежданата доставка, а е само акцесорен елемент към извършването на предвидената в разглеждания договор доставка, и че следователно става въпрос за командироване на работници по смисъла на член 1, параграф 3, буква a) от Директива 96/71.

               39

               Напротив, за отговора на въпроса дали действителният предмет на разглежданата в главното производство доставка на услуги е преместване на работници в посочената държава членка не са от значение нито обстоятелството, че доставчикът на услуги има само един клиент в приемащата държава членка, нито фактът, че този доставчик е наел помещенията, в които извършва доставката на услуги, и машините.

               40

               На второ място, с оглед на третото условие, което може да се изведе от постановеното от Съда решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 51), следва да се уточни, както отбелязва в точка 55 от заключението си и генералният адвокат, че трябва да се прави разлика между контрола и ръководството по отношение на самите работници и проверката от страна на клиент дали договорът относно доставката на услуги е правилно изпълнен. Всъщност е нормално при предоставянето на услуги клиентът да провери дали доставката е извършена в съответствие с договора. Освен това при доставка на услуги клиентът може да даде някои общи указания на работниците, наети от доставчика на услуги, без това да означава, че ги ръководи или контролира по смисъла на третото условие, изведено в решение Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 51), ако доставчикът на услуги им дава считаните от него за необходими за целите на изпълнението на разглежданата доставка на услуги точни и конкретни указания.

               41

               С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че при наличие на договорни отношения като разглежданите в главното производство, за да се определи дали същите следва да бъдат квалифицирани като предлагане на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71, трябва да се вземат предвид всички обстоятелства, въз основа на които може да се установи дали преместването на работника в приемащата държава членка представлява само по себе си предмет на доставката на услуги, за която се отнасят договорните отношения. По принцип такива обстоятелства, позволяващи да се установи, че преместването не е самият предмет на разглежданата доставка на услуги, представляват по-специално фактът, че доставчикът на услуги понася последиците от изпълнение, което не съответства на предвидената в договора доставка, и фактът, че този доставчик може свободно да определя колко работници счита за необходимо да изпрати в приемащата държава членка. Обстоятелството пък, че предприятието, получател на доставката, контролира съответствието на посочената доставка със споменатия договор или може да дава общи указания на работниците, наети от споменатия доставчик, само по себе си не допуска да се заключи, че е налице предлагане на работници за наемане на работа.

         По съдебните разноски

               42

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                           1)

                           Глава 1, параграфи 2 и 13 от приложение X към Акта относно условията за присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че Република Австрия има право да ограничи предлагането на работници за наемане на работа на територията на страната на основание глава 1, параграф 2 от посоченото приложение, дори и в случаите, когато предлагането на работници за наемане на работа не се отнася до чувствителен сектор по смисъла на глава 1, параграф 13 от споменатото приложение.

                           2)

                           При наличие на договорни отношения като разглежданите в главното производство, за да се определи дали същите следва да бъдат квалифицирани като предлагане на работници за наемане на работа по смисъла на член 1, параграф 3, буква в) от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги, трябва да се вземат предвид всички обстоятелства, въз основа на които може да се установи дали преместването на работника в приемащата държава членка само по себе си представлява или не предмет на доставката на услуги, за която се отнасят договорните отношения. По принцип такива обстоятелства, позволяващи да се установи, че преместването не е самият предмет на разглежданата доставка на услуги, представляват по-специално фактът, че доставчикът на услуги понася последиците от изпълнение, което не съответства на предвидената в договора доставка, и фактът, че този доставчик може свободно да определя колко работници счита за необходимо да изпрати в приемащата държава членка. Обстоятелството пък, че предприятието, получател на доставката, контролира съответствието на посочената доставка със споменатия договор или може да дава общи указания на работниците, наети от споменатия доставчик, само по себе си не допуска да се заключи, че е налице предлагане на работници за наемане на работа.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: унгарски.


Решение на Съда (първи състав) от 20 април 1988 г. # Наказателно производство срещу Guy Bekaert. # Искане за преюдициално заключение: Cour d'appel de Rennes - Франция. # Свобода на установяване. # Дело 204/87.


Решение на Общия съд (трети състав) от 16 октомври 2013 г. # Италианска република срещу Европейска комисия. # Дело T-248/10.


title: Решение на Общия съд (трети състав) от 9 септември 2011 г. # Република Гърция срещу Европейска комисия. # ФЕОГА - Секция "Гарантиране" - Разходи, изключени от финансиране от страна на Общността - Говеждо и телешко месо - Плащане за екстензификация - Обработваеми култури - Плодове и зеленчуци - Помощ за преработка на някои цитрусови плодове - Условия за прилагането на фиксираната финансова корекция от 100 % - Пропорционалност. # Дело T-344/05.

text:
      Решение на Общия съд (трети състав) от 9 септември 2011 г. — Гърция/Комисия
      (Дело T-344/05)
      „ФЕОГА — Секция „Гарантиране“ — Разходи, изключени от финансиране от страна на Общността — Говеждо и телешко месо — Плащане за екстензификация — Обработваеми култури — Плодове и зеленчуци — Помощ за преработка на някои цитрусови плодове — Условия за прилагането на фиксираната финансова корекция от 100 % — Пропорционалност“
      1.                     Селско стопанство — ФЕОГА — Отпускане на помощи и премии — Задължение за държавите членки да организират ефективна система
            за административни проверки и за проверки на място — Обхват — Ненадежден контрол — Отказ за поемане от Фонда (член 8, параграф 1
            от Регламент № 1258/1999 на Съвета) (вж. точки 74, 75, 269 и 270)
      2.                     Селско стопанство — ФЕОГА — Приключване на сметки — Отказ за поемане на разходите, произтичащи от нередности по прилагането
            на общностната уредба — Оспорване от засегната държава членка — Тежест на доказване — Разпределяне между Комисията и държавата
            членка (Регламент № 1258/1999 на Съвета) (вж. точки 76, 77 и 313)
      3.                     Актове на институциите — Правила за административно поведение с общо приложение — Акт, целящ да произведе външно действие —
            Обхват (вж. точка 192)
      4.                     Актове на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват — Решение за уравняване на сметките относно разходи, финансирани
            от ФЕОГА (член 296 ДФЕС) (вж. точки 251 и 252)
      5.                     Право на Съюза — Принципи — Пропорционалност — Обхват — Дискреционна власт на законодателя на Съюза в областта на общата селскостопанска
            политика — Съдебен контрол — Граници (членове 40 ДФЕС и 43 ДФЕС; член 20, параграф 5, първа алинея от Регламент № 1169/97
            на Комисията) (вж. точки 289—295)
      Предмет

               Искане за частична отмяна на Решение 2005/555/ЕО на Комисията от 15 юли 2005 година за изключване от финансиране от страна
                  на Общността на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на
                  земеделието (ФЕОГА), секция „Гарантиране“ (ОВ L 188, стр. 36), доколкото с него се изключват някои разходи, направени от Република
                  Гърция в секторите на говеждото и телешкото месо, на обработваемите култури и на плодовете и зеленчуците

            Диспозитив

                  1)

                  	Отменя Решение 2005/555/ЕО на Комисията от 15 юли 2005 година за изключване от финансиране от страна на Общността на някои
                     разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА),
                     секция „Гарантиране“, доколкото с него се изключват от финансиране от страна на Общността разходите, направени от Република
                     Гърция като плащания за екстензификация, извършени за 2000 г. и 2001 г.

                  2)

                  	Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

                  3)

                  	Република Гърция понася две трети от направените от нея съдебни разноски и две трети от съдебните разноски, направени от Европейската
                     комисия.

                  4)

                  	Европейската комисия понася една трета от направените от нея съдебни разноски и една трета от съдебните разноски, направени
                     от Република Гърция.