title: Решение на Съда (първи състав) от 6 септември 2012 г.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens и др. срещу Hendrikus Cornelis Kortekaas и др.#Преюдициално запитване, отправено от Hoge Raad der Nederlanden.#Регламент (ЕО) № 1206/2001 — Сътрудничество при събирането на доказателства по граждански или търговски дела — Материален обхват — Изслушване от съд в държава членка на свидетел, който е страна в главното производство и пребивава в друга държава членка — Възможност страна да се призове като свидетел от компетентния съд съгласно правото на държавата членка на този съд.#Дело C‑170/11.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      6 септември 2012 година (
            *1
         )
      „Регламент (ЕО) № 1206/2001 — Сътрудничество при събирането на доказателства по граждански или търговски дела — Материален обхват — Изслушване от съд в държава членка на свидетел, който е страна в главното производство и пребивава в друга държава членка — Възможност страна да се призове като свидетел от компетентния съд съгласно правото на държавата членка на този съд“
      По дело C-170/11
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Hoge Raad der Nederlanden (Нидерландия) с акт от 1 април 2011 г., постъпил в Съда на 7 април 2011 г., в рамките на производство по дело

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges He-nri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      срещу

         Hendrikus Cornelis Kortekaas,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirk Robbard De Kat,

         Johannes Hendrikus Visch,

         Euphemia Joanna Bökkerink,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, по-рано Fortis NV;
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г-н A. Tizzano, председател на състав, г-н A. Borg Barthet, г-н M. Ilešič (докладчик), г-н E. Levits и г-н J.-J. Kasel, съдии,
      генерален адвокат: г-н N. Jääskinen,
      секретар: г-жа M. Ferreira, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 март 2012 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за г-н Lippens, г-н Mittler и г-н Votron, от P. D. Olden и H. M. H. Speyart, advocaten,

               —

               за нидерландското правителство, от г-жа C. Wissels и г-н J. Langer, в качеството на представители,

               —

               за чешкото правителство, от г-н M. Smolek и г-н J. Vláčil, в качеството на представители,

               —

               за германското правителство, от г-н T. Henze, както и от г-жа K. Petersen и г-жа J. Kemper, в качеството на представители,

               —

               за Ирландия, от г-н P. Dillon Malone, BL,

               —

               за австрийското правителство, от г-н A. Posch, в качеството на представител,

               —

               за полското правителство, от г-н M. Szpunar, в качеството на представител,

               —

               за финландското правителство, от г-н J. Heliskoski и г-жа H. Leppo, в качеството на представители,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от г-жа H. Walker, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г-н R. Troosters, в качеството на представител,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 24 май 2012 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Регламент (ЕО) № 1206/2001 на Съвета от 28 май 2001 година относно сътрудничеството между съдилища на държавите членки при събирането на доказателства по граждански или търговски дела (ОВ L 174, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 138).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Lippens, г-н Mittler и г-н Votron (наричани по-нататък заедно „Lippens и др.“), които живеят в Белгия и са членове на ръководството на Ageas NV, по-рано Fortis NV (наричано по-нататък „Fortis“), и г-н Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, г-н De Kat и г-н Visch, г-жа Bökkerink и Laminco GLD N-A (наричани по-нататък заедно „Kortekaas и др.“), притежатели на акции във Fortis, по повод вредата, която се твърди, че тези акционери са претърпели, поради факта че са се доверили на информация за финансовото състояние на Fortis, разпространена от посочените членове на ръководството.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Съгласно съображения 2, 7, 8, 10 и 11 от Регламент № 1206/2001:

                        „(2)

                        С цел надлежно функциониране на вътрешния пазар сътрудничеството между съдилищата при събирането на доказателства трябва да бъде подобрено, и по-специално опростено и ускорено.
                        […]

                        (7)

                        Тъй като често за решаване на гражданско или търговско дело, разглеждано от съд в държава членка, е важно да се съберат доказателства в друга държава членка, активността на Общността не може да бъде ограничена само до сферата на предаване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела, които попадат в обхвата на Регламент (ЕО) № 1348/2000 на Съвета от 29 май 2000 г. за връчване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела в държавите членки [OВ L 160, стp. 37, Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 161]. Следователно е необходимо да се продължи подобряването на сътрудничеството между съдилища от държавите членки при събиране на доказателства.

                        (8)

                        Eфективността на съдебните процедури [по] граждански или търговски дела изисква такова предаване и изпълнение на молби за събиране на доказателства да се осъществява директно и по най-бързия възможен начин между съдилищата на държавите членки.
                        […]

                        (10)

                        Молбата за събиране на доказателства трябва да бъде изпълнена експедитивно. Ако не е възможно молбата да бъде изпълнена в рамките на 90 дни от получаването [ѝ] от замоления съд, последният трябва да информира молещия съд за това, посочвайки причините, които пречат молбата да бъде изпълнено по-бързо.

                        (11)

                        За да осигури ефективността на настоящия регламент, възможността за отказ от изпълнение на молбата за събиране на доказателства трябва да бъде сведена до строго ограничени изключителни ситуации“.

               4

               Член 1 от Регламент № 1206/2001, озаглавен „Обхват“, гласи:
               „1.   Настоящият регламент се прилага по отношение на граждански или търговски дела, когато съд на държава членка, в съответствие с разпоредбите на правото на тази държава, изисква:

                        a)

                        компетентният съд на друга държава членка да осигури доказателство, или

                        б)

                        да си осигури доказателство направо в друга държава членка.

                  2.   Искането не се прави за събиране на доказателство, за което няма намерение да се използва при започнати или предстоящи съдебни процедури.
               3.   В настоящия регламент понятието „държава членка“ означава държави членки с изключение на Дания“.

               5

               Членове 10—16 от същия регламент установяват начина на събиране на доказателства от замоления съд.

               6

               Съгласно член 10 от Регламент № 1206/2001, озаглавен „Общи разпоредби относно изпълнението на искането“:
               „1.   Замоленият съд изпълнява искането незабавно и най-късно до 90 дни от получаването му.
               2.   Замоленият съд изпълнява искането в съответствие с правото на своята държава членка.
               3.   Молещият съд може да поиска искането да бъде изпълнено в съответствие със специална процедура, която се прилага от правото на неговата държава членка […]. Замоленият съд приема тази молба [освен ако такава процедура е несъвместима с правото на държавата членка] на замоления съд, или биха се породили значителни практически трудности. Ако замоленият съд не изпълнява изискването поради една от тези причини, той информира молещия съд […].
               4.   Молещият съд може да поиска от замоления съд да използва комуникационна технология за събиране на доказателство, по-специално с използване на видео- и телеконферентна връзка.
               Замоленият съд приема това искане, [освен ако] това е [не]съвместимо с правото на […] държава[та] членка на замоления съд, или биха се породили значителни практически трудности.
               […]“.

               7

               Член 12 от посочения регламент, озаглавен „Изпълнение в присъствието и с участието на представители на молещия съд“, уточнява:
               „1.   Ако е съвместимо с правото на държава членка на молещия съд, представители на молещия съд имат правото да присъстват в производството по събиране на доказателства от замоления съд.
               2.   За целта на настоящия член понятието „представител“ включва съдебни служители, които са определени от молещия съд съгласно правото на неговата държава членка. Молещият съд може също така да определи съгласно правото на неговата държава членка всяко друго лице — такова като експерт.
               […]
               4.   Ако в процедурата за събиране на доказателства се изисква участието на представителите на молещия съд, замоленият съд определя в съответствие с член 10 условията, при които те могат да участват.
               […]“.

               8

               Член 17 от Регламент № 1206/2001, който урежда директното събиране на доказателства от молещия съд, гласи:
               „1.   Когато съда иска директно да се съберат доказателства в друга държава членка, той представя искане до централния орган или друг компетентен орган на тази държава […].
               […]
               3.   Събирането на доказателства се извършва от член на съдебния персонал или от всяко друго лице, такова като експерт, който е определен в съответствие с правото на държавата членка на молещия съд.
               4.   В рамките на 30 дни от получаване на искането централният орган или компетентният орган на замолената държава членка съобщава на молещия съд […] дали той приема и, ако е подходящо, при какви условия съгласно правото на неговата държава членка такова производство да бъде извършено.
               По-специално, централният орган или компетентният орган могат да определят съд на тяхната държава членка, който да участва в събирането на доказателство с цел надлежно спазване на този член или условията, които трябва да се създадат.
               Централният орган или компетентният орган поощряват използването на комуникационни технологии, като видео- и телеконферентна връзка.
               5.   Централният орган или компетентният орган могат да откажат директното събиране на доказателства само ако:

                        a)

                        искането не попада в обхвата по член 1 от настоящият регламент,

                        б)

                        искането не съдържа цялата необходима информация съгласно член 4; или

                        в)

                        исканото директно събиране на доказателства противоречи на основните принципи на правото на неговата държава членка.

                  6.   Без да се засягат условията по параграф 4, молещият съд изпълнява искането в съответствие с правото на неговата държава членка“.

               9

               Член 21 от посочения регламент, озаглавен „Връзка със съществуващи или бъдещи международни договори и споразумения между държавите членки“, предвижда в параграф 2:
               „Настоящият регламент не пречи на държавите членки да поддържат или да сключват международни договори и споразумения между две или повече от тях за по-нататъшно улесняване на събирането на доказателства, при положение че те са съвместими с настоящия регламент“.

         Нидерландското право

               10

               В Нидерландия изслушването на свидетели, както и предварителното изслушване на свидетели са уредени в Гражданския процесуален кодекс (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, наричан по-нататък „WBR“).

               11

               Съгласно член 164 от WBR:
               „1.   Страните могат да се явяват и като свидетели.
               […]
               3.   Ако една от страните, която трябва да даде показания като свидетел, не се яви в съдебното заседание, не отговори на въпросите, които ѝ се поставят, или откаже да подпише показанията си, от това съдът може да направи извод, какъвто прецени за уместно“.

               12

               Член 165, параграф 1 от WBR гласи, че „[в]сяко лице, призовано за да бъде изслушано като свидетел при условията, предвидени от закона, е задължено да се яви и да даде показания“.

               13

               Член 176, параграф 1 от WBR предвижда:
               „Ако свидетелят живее в чужбина и доколкото в международен договор или в регламент на Съюза не е предвидено друго, съдът може да отправи искане до определен от него орган на държавата по местопребиваване на свидетеля да проведе изслушване на този свидетел, по възможност под клетва, или да възложи извършването му на нидерландския консул, компетентен по местопребиваването на този свидетел“.

               14

               Член 186 от WBR гласи:
               „1.   В случаите, в които законът допуска доказването със свидетели, по искане на заинтересования може незабавно да се постанови предварително изслушване на свидетели преди предявяване на иска.
               2.   Съдът може да постанови предварително изслушване на свидетели по искане на една от страните и след образуване на делото“.

               15

               Член 189 от WBR гласи, че „[р]азпоредбите относно изслушването на свидетел се отнасят и за предварителното изслушване“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               16

               На 3 август 2009 г. Kortekaas и др., притежатели на акции в дружеството Fortis NV, предявяват иск пред Rechtbank Utrecht (Нидерландия) срещу Lippens и др., членове на ръководството на Fortis, както и срещу самото дружество. С този иск Kortekaas и др. търсят обезщетение за вредата, която твърдят, че са претърпели, като са закупили или запазили акции вследствие разпространена публично от Lippens и др. през 2007 г. и 2008 г. информация относно финансовото състояние на Fortis и дивидентите, които това дружество щяло да разпредели през 2008 г.

               17

               За да се изяснят твърденията на Lippens и др. и информацията, която те узнали през посочения период, на 6 август 2009 г. Kortekaas и др. подават искане пред Rechtbank Utrecht за предварително изслушване на Lippens и др. в качеството им на свидетели. Споменатият съд допуска това искане с акт от 25 ноември 2009 г., като уточнява, че изслушването ще се осъществи от специално оправомощен и определен за целта съдия.

               18

               На 9 декември 2009 г. Lippens и др. подават пред Rechtbank Utrecht искане да изготви съдебна поръчка, за да им даде възможността да бъдат изслушани в Белгия, държавата, в която пребивават, от съдия, който владее френски език. Искането им е отхвърлено с определение от 3 февруари 2010 г.

               19

               Сезиран с въззивна жалба от Lippens и др. срещу това определение, Gerechtshof te Amsterdam го потвърждава с определение от 18 май 2010 г., като се основава на член 176, параграф 1 WBR, който предоставя на съда, който трябва да разпита свидетел, пребиваващ в друга държава, възможността, а не задължението да извърши това чрез съдебна поръчка. Този съд уточнява, че поначало свидетелите трябва да се разпитват от съда, пред който е висящо производството, и че в случая никакво обстоятелство не би оправдало да се отстъпи от това правило в полза на Lippens и др., като се отчита по-специално възражението на Kortekaas и др. Изслушването в Белгия не би могло да се оправдае и с езикови причини, тъй като при изслушването им в Нидерландия Lippens и др. имат възможност да ползват преводач.

               20

               Lippens и др. подават касационна жалба пред запитващата юрисдикция срещу това определение на Gerechtshof te Amsterdam.

               21

               Запитващата юрисдикция счита, че Регламент № 1206/2001 не е пречка, от една страна, за съд на една държава членка да призове в съответствие със закона, който е в сила в тази държава, свидетел, пребиваващ в друга държава членка, а от друга страна, неявяването на този свидетел да доведе до предвидените от посочения закон последици.

               22

               В това отношение запитващата юрисдикция счита, че от никоя разпоредба на Регламент № 1206/2001 не следва, че средствата за събиране на доказателства, предвидени в последния, изключват използването на средствата за събиране на доказателства, предвидени от правото на държавите членки. Според тази юрисдикция Регламент № 1206/2001 цели само да облекчи събирането на доказателства и не налага на държавите членки да изменят способите за събиране на доказателства, предвидени в тяхната национална процесуално-правна уредба. Юрисдикцията обаче поставя въпроса дали от Решение от 28 април 2005 г. по дело St. Paul Dairy (C-104/03, Recueil, стр. I-3481, точка 23) не следва, че държавите членки са длъжни да прилагат посочения регламент при събирането на доказателства, които се намират в друга държава членка.

               23

               При това положение Hoge Raad der Nederlanden решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Следва ли [Регламент № 1206/2001], и по-специално член 1, параграф 1 от него, да се тълкува в смисъл, че когато определен съд иска да разпита свидетел с местопребиваване в друга държава членка, този съд е длъжен при всички обстоятелства да приложи относно този вид доказателство някой от предвидените в Регламента способи или този съд има право да приложи и уредени в собственото му национално процесуално право способи, като например призове съответния свидетел да се яви пред него?“.

         По преюдициалния въпрос

               24

               С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредбите на Регламент № 1206/2001, и по-специално член 1, параграф 1 от него, трябва да се тълкуват в смисъл, че компетентният съд на държава членка, който иска да разпита като свидетел страна, пребиваваща в друга държава членка, за да проведе такова изслушване, е длъжен при всички обстоятелства да приложи средствата за събиране на доказателства, предвидени в този регламент, или напротив, посоченият съд може да призове тази страна и да я разпита съгласно правото на държавата членка на този съд.

               25

               В самото начало следва да се напомни, че съгласно член 1, параграф 1 от Регламент № 1206/2001 той се прилага по отношение на граждански или търговски дела, когато съд на държава членка, в съответствие с разпоредбите на правото на тази държава, изисква или компетентният съд на друга държава членка да осигури доказателство, или да си осигури доказателство директно в друга държава членка.

               26

               В това отношение следва да се приеме, първо, че материалният обхват на Регламент № 1206/2001, както е определен в посочения член и както следва от структурата на този регламент, е ограничен до два начина за събиране на доказателства, а именно, от една страна, събирането на доказателства от замоления съд съгласно членове 10—16 от този регламент вследствие на искане от молещия съд на друга държава членка и от друга страна, директното събиране на такива доказателства от молещия съд в друга държава членка, условията за което са уредени в член 17 от същия регламент.

               27

               За сметка на това Регламент № 1206/2001 не съдържа разпоредба, която урежда или изключва възможността съда на държава членка да призове страна, която пребивава в друга държава членка, да се яви и да даде свидетелски показания директно пред него.

               28

               От това следва, че Регламент № 1206/2001 по принцип се прилага само когато съдът на държава членка реши да събере доказателства по един от двата начина, предвидени в този регламент, в който случай този съд е длъжен да следва предвидените за тях процедури.

               29

               След това трябва да се напомни, че съгласно съображения 2, 7, 8, 10 и 11 от Регламент № 1206/2001 той има за цел лесното, ефективно и бързо презгранично събиране на доказателства. Събирането на доказателства от съд на една държава членка в друга държава членка не следва да води до удължаване на националните производства. Поради тази причина посоченият регламент въвежда уредба, която е задължителна за всички държави членки, с изключение на Кралство Дания, за да се преодолеят пречките, които биха могли да възникнат в тази област (вж. Решение от 17 февруари 2011 г. по дело Weryński, C-283/09, Сборник, стр. I-601, точка 62).

               30

               Не отговаря обаче на такава цел тълкуване на разпоредбите на Регламент № 1206/2001, което би забранило общо на съд на държава членка да призове съгласно своето национално право страна, пребиваваща в друга държава членка, в качеството на свидетел и да я разпита в приложение на посоченото национално право. Всъщност, както отбелязват чешкото и полското правителство, както и генералният адвокат в точка 44 от своето заключение, такова тълкуване би довело до ограничаване на възможностите за посочения съд да изслуша тази страна.

               31

               Ето защо е явно, че при определени обстоятелства, по-специално ако призованата като свидетел страна е готова да се яви доброволно, за компетентния съд би могло да се окаже по-просто, по-ефикасно и по-бързо да я разпита съгласно разпоредбите на своето национално право, вместо да прибягва до начините за събиране на доказателства, предвидени в Регламент № 1206/2001.

               32

               В това отношение следва да се подчертае, че изслушване, проведено от компетентния съд съгласно неговото национално право, му дава възможността не само да разпита страната директно, но и да извърши очна ставка относно изявленията на другите страни или на свидетелите, които евентуално присъстват на разпита, както и самият той да провери, евентуално с допълнителни въпроси, достоверността на нейните свидетелски показания, като вземе предвид всички фактически и правни аспекти по делото. Така, подобен разпит се отличава от събирането на доказателства от замоления съд съгласно членове 10—16 от посочения регламент, макар член 12 от него при определени условия да позволява присъствието и участието на представители на молещия съд при такова събиране на доказателства. Относно директното събиране на доказателства по член 17 от същия регламент обаче, макар да се позволява на самия молещ съд да проведе изслушване съгласно правото на неговата държава членка, продължава да се прилагат разрешението и условията, наложени от централния орган или от компетентния орган на замолената държава членка, както и други предвидени в този член изисквания.

               33

               Накрая тълкуването, според което Регламент № 1206/2001 не урежда изчерпателно презграничното събиране на доказателства, а има за цел единствено да улесни такова събиране, като позволи използването на други инструменти, които имат същата цел, се потвърждава от член 21, параграф 2 от Регламент № 1206/2001, който изрично разрешава международните договори и споразумения между държавите членки за по-нататъшно улесняване на събирането на доказателства, при положение че те са съвместими с този регламент.

               34

               Несъмнено, в точка 23 от Решение по дело St. Paul Dairy, посочено по-горе, Съдът е констатирал, че искане за изслушване на свидетел при обстоятелства като разглежданите в производството, по което е постановено това решение, би могло да бъде използвано като средство за заобикаляне правилата на Регламент № 1206/2001, които уреждат с едни и същи гаранции и с едни и същи последици за всички правни субекти предаването и изпълнението на исканията, направени от съд на държава членка, който желае да бъде проведено събиране на доказателства в друга държава членка.

               35

               Тази констатация обаче не би могла да бъде тълкувана в смисъл, че изисква от съда на държава членка, който е компетентен да разгледа делото по същество и който иска да разпита свидетел, пребиваващ в друга държава членка, да проведе този разпит съгласно правилата, предвидени в Регламент № 1206/2001.

               36

               В това отношение следва да се отбележи, че за обстоятелствата, довели до постановяването на посоченото Решение, е характерен фактът, че искането за предварително изслушване на свидетел, подадено от една от страните, е отправено директно до съда в държавата членка по пребиваване на свидетеля, който съд обаче не е компетентен да разгледа делото по същество. Такова искане обаче би могло ефикасно да бъде използвано като средство за заобикаляне правилата на Регламент № 1206/2001, тъй като може да лиши компетентния съд, до който това искане е трябвало да бъде отправено, от възможността да изслуша посочения свидетел съгласно предвидените в този регламент правила. За сметка на това обстоятелствата по настоящото дело се отличават от онези по делото, по което е постановено Решението St. Paul Dairy, посочено по-горе, доколкото искането за предварително изслушване е било отправено до компетентния съд.

               37

               От изложеното по-горе следва, че компетентният съд на държава членка има възможност да призове в качеството на свидетел страна, която пребивава в друга държава членка, и да я разпита съгласно правото на своята държава членка.

               38

               Освен това последният съд е свободен да изведе от неявяването без легитимно оправдание на страна като свидетел евентуалните последици, предвидени от правото на неговата държава членка, стига те да се прилагат при спазване на правото на Съюза.

               39

               При тези условия на поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на Регламент № 1206/2001, и по-специално член 1, параграф 1 от него, трябва да се тълкуват в смисъл, че компетентният съд на държава членка, който иска да разпита като свидетел страна, пребиваваща в друга държава членка, има възможност, за да проведе такова изслушване, да призове тази страна и да я разпита в съответствие с правото на своята държава членка.

         По съдебните разноски

               40

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

                     Разпоредбите на Регламент (ЕО) № 1206/2001 на Съвета от 28 май 2001 година относно сътрудничеството между съдилища на държавите членки при събирането на доказателства по граждански или търговски дела, и по-специално член 1, параграф 1 от него, трябва да се тълкуват в смисъл, че компетентният съд на държава членка, който иска да разпита като свидетел страна, пребиваваща в друга държава членка, има възможност, за да проведе такова изслушване, да призове тази страна и да я разпита в съответствие с правото на своята държава членка.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: нидерландски.


Решение на Съда от 9 август 1994 г. # Федерална република Германия срещу Съвет на Европейския съюз. # Иск за отмяна - Директива 92/59/ЕИО - Правна основа. # Дело C-359/92.


Решение на Съда (първи състав) от 2 юни 2005 г.#Комисия на Европейските общности срещу Република Гърция.#Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 93/38/ЕИО.#Дело C-394/02.


Решение на Първоинстанционния съд (четвърти състав) от 12 юли 1990 г. # Hans Scheuer срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Интерес на службата. # Дело T-108/89.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 7 февруари 1991 г. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело T-2/90.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 22 май 2008 г. # Evonik Degussa GmbH срещу Комисия на Европейските общности. # Обжалване - Конкуренция - Картел - Пазар на метионин - Глоба - Регламент №º17 - Член 15, параграф 2 - Принцип на законоустановеност на наказанията - Изопачаване на фактите - Принцип на пропорционалност - Принцип на равно третиране. # Дело C-266/06 P.

text:
      Решение на Съда (четвърти състав) от 22 май 2008 г. — Degussa/Комисия
      (Дело C‑266/06 P)
      „Обжалване — Конкуренция — Картел — Пазар на метионин — Глоба — Регламент №º17 — Член 15, параграф 2 — Принцип на законоустановеност на наказанията — Изопачаване на фактите — Принцип на пропорционалност — Принцип на равно третиране“
      1.                     Общностно право — Общи принципи на правото — Правна сигурност — Законоустановеност на наказанията — Обхват (вж. точки 38—40
            и 44—46)
      2.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Право на преценка на Комисията по член 15, параграф 2 от Регламент № 17 (член 15,
            параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията) (вж. точки 50—62)
      3.                     Обжалване — Правни основания — Неправилна преценка на фактитe — Недопустимост — Контрол на Съда върху преценката на доказателствата —
            Изключване, освен в случай на изопачаване на доказателствата (член 225, параграф 1 ЕО; член 58, първа алинея от Статута на
            Съда на Европейските общности) (вж. точки 72—74, 86 и 94)
      4.                     Обжалване — Компетентност на Съда — Оспорване, по съображения за справедливост, на направената от Първоинстанционния съд преценка
            на размера на глобата, наложена на дадено предприятие — Изключване — Оспорване на тази преценка по съображения, изведени от
            нарушението на принципа на недопускане на дискриминация — Включване (член 81, параграф 1 EО; член 15, параграф 2 от Регламент
            № 17 на Съвета) (вж. точки 95 и 114)
      5.                     Обжалване — Правни основания — Недостатъчни или противоречиви мотиви — Допустимост — Подразбиращи се мотиви на Първоинстанционния
            съд — Допустимост — Условия (член 225, параграф 1 EО; член 36, член 53, първа алинея и член 58, първа алинея от Статута на
            Съда на Европейските общности) (вж. точки 102 и 103)
      6.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Необходимост от диференциран подход на участващите в едно и също нарушение
            предприятия, според общия оборот на всяко от тях — Липса (член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; точка 1 А, пета
            алинея от Известие 98/C 9/03 на Комисията) (вж. точки 119—123)
      Предмет

               Жалба срещу Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 5 април 2006 г. по дело Degussa AG/Комисия (T‑279/02), с което
                  Първоинстанционният съд отхвърля частично жалбата за отмяна на Решение 2003/674/ЕО на Комисията от 2 юли 2002 г. относно производство
                  по член 81 EО и по член 53 от споразумението за ЕИП (OВ L 255, стp. 1) — Картел, който засяга пазара на метионин — Изисквания
                  на принципа за законоустановеност на нарушенията и наказанията във връзка със системата на глоби, предвидена в член 15, параграф 2
                  от Регламент №°17/62

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Evonik Degussa GmbH да заплати съдебните разноски.

                  3)

                  	Съветът на Европейския съюз понася направените от него съдебни разноски.


title: Решение на Общия съд (осми състав) от 17 февруари 2011 г. # Annco, Inc. срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по възражение - Заявка за словна марка на Общността "ANN TAYLOR LOFT" - По-ранна национална словна марка "LOFT" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-385/09.

text:
      Дело T-385/09
      Annco, Inc.
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
      „Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „ANN TAYLOR LOFT“ — По-ранна национална словна марка „LOFT“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      Резюме на решението
      1.      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Относителни основания за отказ — Възражение от притежателя
            на по-ранна идентична или сходна марка, регистрирана за идентични или сходни стоки или услуги — Вероятност от объркване с
            по-ранната марка
      (член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 на Съвета)
      2.      Марка на Общността — Производство по обжалване — Обжалване пред общностния съд — Компетентност на Общия съд — Изменение на
            решение на Службата — Преценка с оглед на правомощията, предоставени на апелативния състав
      (член 64, параграф 1 от Регламент № 207/2009 на Съвета)
      1.      За средностатистическите френски купувачи не съществува вероятност от объркване по смисъла на член 8, параграф 1, буква б)
         от Регламент № 207/2009 относно марката на Общността между словния знак „ANN TAYLOR LOFT“, за който е поискана регистрация
         като марка на Общността за кожени галантерийни изделия и облекло, спадащи съответно към класове 18 и 25 по смисъла на Ницската
         спогодба, и словната марка „LOFT“, регистрирана по-рано във Франция за идентични изделия.

      Независимо от идентичността на разглежданите стоки, с оглед на съществуването на слабо сходство между разглежданите знаци
         съответните потребители, свикнали с това едно и също шивашко предприятие да използва подмарки, производни на основната марка,
         няма да бъдат в състояние да установят връзка между знаците „ANN TAYLOR LOFT“ и „LOFT“, доколкото по-ранната марка не съдържа
         елемента „ann taylor“, който е най-отличителният елемент в заявената марка.

      (вж. точки 22 и 48)
      2.      Щом като самият апелативен състав е оправомощен по силата на член 64, параграф 1 от Регламент № 207/2009 относно марката на
         Общността да упражни правомощията на инстанцията, която е взела обжалваното пред апелативния състав решение, Общият съд може,
         в рамките на неговото правомощие за изменение, да упражни правомощията на по-долните инстанции на Службата за хармонизация
         във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели), чиито решения могат да бъдат обжалвани пред апелативния състав. По този начин
         Общият съд в този контекст може да вземе решение, което е можело да вземе проверителят, отделът по споровете или отделът по
         отмяна. За сметка на това той не може да взема решения, които тези инстанции не са компетентни да вземат. По тази причина
         Общият съд не може да регистрира марка, тъй като тази регистрация не попада в пределите на компетентността на проверителя,
         нито на отдела по споровете.

      (вж. точка 52)
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (oсми състав)
      17 февруари 2011 година(*)

      „Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „ANN TAYLOR LOFT“ — По-ранна национална словна марка „LOFT“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      По дело T‑385/09
      Annco, Inc., установено в Wilmington, Delaware (Съединени американски щати), за което се явява адв. G. Triet, avocat,

      жалбоподател,
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явява г-н A. Folliard-Monguiral, в качеството на представител,

      ответник,
      като другата страна в производството пред апелативния състав на СХВП е била
      Freche et fils associés, установено в Париж (Франция),

      с предмет жалба срещу решението на първи апелативен състав на СХВП от 1 юли 2009 г. (преписка R 1485/2008‑1) относно производство
         по възражение между Freche et fils associés и Annco, Inc.,

      ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
      състоящ се при разискванията от: г-жа M. E. Martins Ribeiro (докладчик), председател, г‑н S. Papasavvas и г‑н A. Dittrich,
         съдии,

      секретар: г-н E. Coulon,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 2 октомври 2009 г.,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 11 януари 2010 г.,
      предвид липсата на искане от страните за насрочване на съдебно заседание в едномесечен срок от съобщаването, че писмената
         фаза на производството е приключила, и като реши, въз основа на доклад на съдията докладчик и на основание на член 135а от
         Процедурния правилник на Общия съд, да се произнесе без провеждане на устна фаза на производството,

      постанови настоящото
      Решение
       Обстоятелства, предхождащи спора
      1        На 16 март 2004 г. Annco, Inc. подава заявка за регистрация на марка на Общността в Службата за хармонизация във вътрешния
         пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) на основание Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката
         на Общността (ОВ L 11, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен
         с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стp. 1).

      2        Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „ANN TAYLOR LOFT“.

      3        Стоките и услугите, за които е поискана регистрация, спадат към класове 18, 25 и 35 по смисъла на ревизираната и изменена
         Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и
         отговарят, за всеки един от класовете, на следното описание:

      –        клас 18: „Кожа и имитации на кожа и стоки от тези материали; необработени кожи; куфари и пътни чанти; чадъри, слънчобрани
         и бастуни; ръчни дамски чанти, портмонета, куфари“;

      –        клас 25: „Облекло, обувки, шапки, рокли, поли, костюми, джинси, пуловери, ризи, тениски, потници, спортни екипи, блузи, жилетки,
         ръкавици, спално облекло, халати, бански костюми, туники, обувки, панталони, шорти, сака, палта, къси чорапи, трикотаж, шапки
         и каскети, колани, шалчета и бельо“;

      –        клас 35: „Услуги за продажба на дребно; продажба на дребно на стоки чрез глобалните компютърни мрежи; услуги за продажба на
         дребно на облекло, обувки, ръчни дамски чанти, малки аксесоари от кожа и имитация на кожа, бижута, тоалетни продукти, парфюми
         и козметика“.

      4        Заявката за марка на Общността е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 51/2004 от 20 декември 2004 г.

      5        На 18 март 2005 г. Freche et fils associés подава възражение на основание на член 42 от Регламент № 40/94 (понастоящем член 41
         от Регламент № 207/2009) срещу регистрацията на заявената марка, като изтъква вероятност от объркване по смисъла на член 8,
         параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 (понастоящем член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009).

      6        Възражението се основава на някои от стоките и услугите, обхванати от словната марка „LOFT“, регистрирана във Франция на 22 август
         2003 г. под номер 13089435, с действие на регистрацията, считано от 16 март 2001 г., по-специално за стоки, спадащи към класове
         18 и 25 и съответстващи, за всеки от тези класове, на следното описание:

      –        клас 18: „Кожа и имитации на кожа; галантерийни изделия от кожа или имитации на кожа (с изключение на калъфи, приспособени
         към стоките, предназначени да се съдържат в тях, ръкавици и колани); портмонета не от ценни метали; ръчни дамски чанти; пътнически
         чанти; калъфи от кожа или картон-кожа; пътнически сандъци, кожени подплати (с козина); велур, с изключение на този за почистване;
         необработени кожи; куфари и пътни чанти; чадъри, слънчобрани и бастуни“;

      –        клас 25: „Облекло, бельо, спортно облекло, различно от това за гмуркане, колани, ръкавици, обувки, шапки“.
      7        Възражението е насочено срещу всички стоки и услуги, за които се отнася заявената марка.

      8        С решение от 12 август 2008 г. отделът по споровете уважава възражението по отношение на стоките от класове 18 и 25 с мотива,
         че съществува вероятност от объркване, и отхвърля възражението по отношение на услугите от клас 35. Отделът по споровете установява,
         че разглежданите стоки са идентични, и отбелязва, че в рамките на една обща преценка знаците „LOFT“ и „ANN TAYLOR LOFT“ имат
         средна степен на сходство, поради факта че понятието „loft“ [помещение за търговски или производствени нужди, преустроено
         в жилище] присъства и в двата знака. С оглед на идентичността на стоките и поради факта че думата „loft“ запазва самостоятелна
         отличителна позиция в заявената марка, потребителите щели да бъдат накарани да мислят, че разглежданите стоки идват от свързани
         помежду си дружества.

      9        На 10 октомври 2008 г. жалбоподателят подава жалба пред СХВП на основание членове 57—62 от Регламент № 40/94 (понастоящем
         членове 58—64 от Регламент № 207/2009) срещу решението на отдела по споровете.

      10      С решение от 1 юли 2009 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав отхвърля жалбата. По-специално
         той приема, от една страна, че стоките, за които се отнася заявената марка, и стоките, за които се отнася по-ранната марка,
         са идентични, и от друга страна, че независимо от съществуването на голямо концептуално сходство, конфликтните знаци имат
         слабо сходство в рамките на една обща преценка. Апелативният състав приема, че съществува вероятност от объркване с мотива,
         че общата дума „loft“ е доминиращият елемент на заявената марка и единственият елемент на по-ранната марка. Съответните потребители,
         включващи средностатистическите френски купувачи на кожени галантерийни изделия и облекла, биха могли да помислят, че стоките
         са с идентичен произход или че „ANN TAYLOR LOFT“ е наименованието на новата продуктова гама на Freche et fils associés.

       Искания на страните
      11      Жалбоподателят моли Общия съд:

      –        да приеме жалбата за основателна,
      –        да отмени обжалваното решение,
      –        да измени обжалваното решение в полза на регистрацията на марката „ANN TAYLOR LOFT“ за класове 18 и 25, в допълнение към клас
         35, за който регистрацията е приета правилно от отдела по споровете и не е оспорена,

      –        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
      12      СХВП моли Общия съд:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
       По искането за отмяна на обжалваното решение
      13      Жалбоподателят се позовава на две правни основания, изведени от нарушение, от една страна, на член 75, второ изречение от
         Регламент № 207/2009, и от друга страна, на член 8, параграф 1, буква б) от същия регламент.

      14      На първо място, следва да се разгледа правното основание, изведено от нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент
         № 207/2009.

      15      Съгласно член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 при възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация
         на заявената марка, когато „поради своята идентичност или сходство с по-ранната марка и поради идентичността или сходството
         на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на хората на територията,
         на която е защитена по-ранната марка; вероятността от объркване включва възможност за свързване с по-ранната марка“.

      16      Освен това по силата на член 8, параграф 2, буква а), подточка ii) от Регламент № 207/2009 „по-ранни марки“ са регистрираните
         в една държава членка марки, чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за регистрация
         на марка на Общността.

      17      Съгласно постоянната съдебна практика вероятност от объркване представлява вероятността потребителите да повярват, че разглежданите
         стоки или услуги произхождат от едно и също предприятие или евентуално от икономически свързани предприятия (вж. Решение на
         Общия съд от 10 септември 2008 г. по дело Boston Scientific/СХВП — Terumo (CAPIO), T‑325/06, непубликувано в Сборника, точка 70
         и цитираната съдебна практика, вж. също по аналогия Решение на Съда от 29 септември 1998 г. по дело Canon, C‑39/97, Recueil,
         стр. I‑5507, точка 29 и Решение на Съда от 22 юни 1999 г. по дело Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, стр. I‑3819,
         точка 17).

      18      Освен това е безспорно, че вероятността от объркване в съзнанието на потребителите следва да се преценява общо, като се отчитат
         всички фактори, релевантни за конкретния случай (вж. Решение по дело CAPIO, точка 17 по-горе, точка 71 и цитираната съдебна
         практика, вж. също по аналогия Решение на Съда от 11 ноември 1997 г. по дело SABEL, C‑251/95, Recueil, стр. I‑6191, точка 22,
         Решение по дело Canon, точка 17 по‑горе, точка 16 и Решение по дело Lloyd Schuhfabrik Meyer, точка 17 по‑горе, точка 18).

      19      Тази обща преценка предполага известна взаимозависимост на взетите предвид фактори, и по-специално на сходството на марките
         и на сходството на обозначените стоки или услуги. Поради това ниска степен на сходство между обозначените стоки или услуги
         може да се компенсира с висока степен на сходство между марките и обратно (Решение на Съда от 13 септември 2007 г. по дело
         Il Ponte Finanziaria/СХВП, C‑234/06 P, Сборник, стр. I‑7333, точка 48, Решение на Общия съд от 23 октомври 2002 г. по дело
         Matratzen Concord/СХВП — Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, стр. II‑4335, точка 25, вж. също по аналогия Решение
         по дело Canon, точка 17 по-горе, точка 17). Взаимозависимостта на тези фактори намира израз в осмо съображение от Регламент
         № 207/2009, според което понятието за сходство следва да се тълкува във връзка с вероятността от объркване, чиято преценка
         зависи от множество фактори, и по-специално от познаването на марката на пазара, от връзката, която може да се направи с използвания
         или регистрирания знак, от степента на сходство между марката и знака и между обозначените стоки или услуги (вж. Решение по
         дело CAPIO, точка 17 по-горе, точка 72 и цитираната съдебна практика).

      20      Освен това общата преценка по отношение на визуалното, фонетичното или концептуалното сходство на конфликтните знаци трябва
         да се основава на създаденото от тях цялостно впечатление, като се имат предвид по-конкретно техните отличителни и доминиращи
         елементи. Всъщност от текста на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, съгласно който „съществува вероятност
         от объркване в съзнанието на хората“, следва, че възприемането на марките от страна на средния потребител на разглеждания
         вид стока или услуга има определяща роля по отношение на общата преценка на вероятността от объркване. Средният потребител
         обаче обикновено възприема марката като едно цяло и не се впуска в изследване на различните ѝ детайли (вж. Решение по дело
         CAPIO, точка 17 по-горе, точка 73 и цитираната съдебна практика, вж. също по аналогия Решение по дело SABEL, точка 18 по-горе,
         точка 23).

      21      За целите на общата преценка на вероятността от объркване средният потребител на съответните стоки се счита за относително
         осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен. Освен това следва да се отчита фактът, че средният потребител
         рядко има възможност да направи пряко сравнение между различните марки, а трябва да се довери на техния несъвършен образ,
         останал в паметта му. Следва да се вземе предвид и фактът, че степента на внимание на средния потребител може да се променя
         в зависимост от категорията разглеждани стоки или услуги (Решение на Общия съд от 23 октомври 2002 г. по дело Oberhauser/СХВП —
         Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Recueil, стр. II‑4359, точка 28 и Решение на Общия съд от 30 юни 2004 г. по дело BMI Bertollo/СХВП —
         Diesel (DIESELIT), T‑186/02, Recueil, стр. II‑1887, точка 38, вж. също по аналогия Решение по дело Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         точка 17 по-горе, точка 26).

      22      В случая по-ранната марка е регистрирана във Франция национална марка. При това положение, както е установил апелативният
         състав в точка 12 от обжалваното решение, разглеждането трябва да се ограничи в рамките на територията на Франция. Безспорно
         е и че съответните потребители, както правилно отбелязва апелативният състав в точка 13 от обжалваното решение, включват средностатистическите
         френски купувачи на кожени галантерийни изделия и облекло, което съответства на много голяма представителна извадка от населението.
         Тези констатации, които не са оспорени от жалбоподателя, трябва да бъдат потвърдени.

      23      Преценката на апелативния състав на вероятността от объркване между конфликтните знаци следва да се разгледа с оглед на изложените
         по‑горе съображения.

       Относно сходството на стоките
      24      В това отношение е достатъчно да се установи, че становището, изразено от апелативния състав в точка 10 от обжалваното решение,
         според което разглежданите стоки са идентични, което освен това не е оспорено от жалбоподателя, трябва да бъде потвърдено.

       Относно сходството на знаците
      25      Както вече бе посочено в точка 20 по-горе, общата преценка на вероятността от объркване по отношение на визуалното, фонетичното
         или концептуалното сходство на съответните марки трябва да се основава на създаденото от тях цялостно впечатление, като се
         имат предвид по-конкретно техните отличителни и доминиращи елементи (вж. също Решение на Съда от 2 септември 2010 г. по дело
         Klein Trademark Trust/СХВП, C‑254/09 P, все още непубликувано в Сборника, точка 45 и цитираната съдебна практика).

      26      Също според съдебната практика, две марки са сходни, когато от гледна точка на съответните потребители са поне отчасти еднакви
         в един или няколко релевантни аспекта, а именно визуалните, фонетичните и концептуалните аспекти (Решение по дело MATRATZEN,
         точка 19 по-горе, точка 30 и Решение по дело CAPIO, точка 17 по-горе, точка 89, вж. също по аналогия Решение по дело SABEL,
         точка 18 по-горе, точка 23).

      27      В конкретния случай по-ранната марка е съставена изключително от думата „loft“, докато заявената марка се състои от словния
         елемент „ann taylor loft“.

      28      На първо място, апелативният състав установява, че съществува визуално и фонетично сходство между разглежданите знаци, но
         това сходство не е голямо, поради това че думата „loft“ е предшествана от други елементи в заявената марка. Впрочем, макар
         да твърди, че визуалното и фонетичното впечатление от разглежданите знаци са много различни поради наличието на доминиращия
         елемент „ann taylor“ в заявената марка, жалбоподателят признава „ниската степен на сходство между разглежданите знаци“. Следователно
         изводът на апелативния състав в това отношение трябва да бъде потвърден.

      29      На второ място, що се отнася до концептуалното сходство, апелативният състав, потвърждавайки резултата, до който достига отделът
         по споровете, приема в точки 18 и 20 от обжалваното решение, че словният знак „ANN TAYLOR LOFT“ прилича на пълното име на
         англосаксонец, в което думата „ann“ лесно може да се определи като собствено име, думата „taylor“ като второ собствено име
         или презиме и думата „loft“ като фамилно име. Апелативният състав добавя в точка 19 от обжалваното решение, основавайки се
         на Решение на Общия Съд от 2 декември 2008 г. по дело Harman International Industries/СХВП — Becker (Barbara Becker) (T‑212/07,
         Сборник, стр. II‑3431), че елементът „loft“, в качеството му на фамилно име, би бил доминиращият елемент в заявената марка.
         Освен това апелативният състав приема в точка 23 от обжалваното решение, че думата „loft“ е отличителна, тъй като е чужда
         дума във Франция, която не би била възприета непременно като родово наименование на място за продажба на стоки. Думата „loft“
         по-скоро би била възприета като английско съществително име без значение или като фамилно име.

      30      Жалбоподателят оспорва този анализ. Всъщност според него френските потребители не ще възприемат общата за двата разглеждани
         знака дума „loft“ като англосаксонско фамилно име, защото тази дума била използвана на френски за обозначаване на складово
         пространство, преустроено в жилищно пространство за лични или за търговски нужди. Така въпреки наличието в двата знака на
         думата „loft“ елементът „ann taylor“, поради това че е отличителният и доминиращ елемент на марките „ANN TAYLOR“ и „ANN TAYLOR
         LOFT“, щял да е доминиращ в рамките на цялото до степен, че всички други компоненти щели да са незначителни. Ето защо не съществувало
         никакво концептуално сходство между разглежданите знаци.

      31      Трябва да се приеме, че анализът на апелативния състав, доколкото се основава на погрешна предпоставка, не може да бъде потвърден.

      32      Всъщност, както вече е установил отделът по споровете в своето решение, далеч без да е чуждица, думата „loft“ е дума, която
         описва на френски език определен вид жилище. Макар да произхожда от еквивалентната английска дума, думата „loft“ се превръща
         в изцяло френска дума поради въвеждането ѝ във френския език. От това следва, че след като има точно значение на френски език,
         когато средните френски потребители срещнат тази дума, ще я свържат с определен вид жилище, доколкото те познават това значение,
         а не с чуждестранно фамилно име, за което СХВП впрочем признава, че не е сред най-разпространените в англосаксонските страни.
         Освен това не можело основателно да се поддържа, че думата „loft“ се използва рядко във френския език.

      33      Доводът на жалбоподателя, съгласно който елементът „ann taylor“ бил доминиращ в цялостното впечатление, поради това че знаците
         „ANN TAYLOR“ и „ANN TAYLOR LOFT“ се ползвали с реноме сред потребителите, обаче не може да бъде приет.

      34      В това отношение е достатъчно да се посочи, че жалбоподателят не представя никакво доказателство за това, че знаците „ANN
         TAYLOR LOFT“ или „ANN TAYLOR“ се ползват с такова реноме сред съответните потребители, тъй като доказателствата се отнасят
         за Съединените американски щати. В това отношение съществуването на уебсайт не е достатъчно, за да се докаже наличието на
         реноме. Самият жалбоподател освен това уточнява, че е „предприел определени действия, за да може да е в състояние да разшири
         своята дейност в други страни, сред които страните от Европейския съюз“, което показва липсата на действително реноме на заявената
         марка или на знака „ANN TAYLOR“ в рамките на Европейския съюз, и по-специално във Франция.

      35      Освен това, дори да се предположи, че елементът „ann taylor“ може да се разглежда като доминиращ в знака „ANN TAYLOR LOFT“,
         разглеждането на концептуалното сходство не може да се направи, като се вземе предвид само доминиращият елемент, доколкото
         според съдебната практика само ако всички други компоненти на марката са незначителни, преценката на сходството би могла да
         се направи единствено въз основа на доминиращия елемент (Решение от 3 септември 2009 г. по дело Aceites del Sur-Coosur/Koipe
         и СХВП, C‑498/07 P, Сборник, стр. I‑7371, точка 62).

      36      Включената в заявената марка дума „loft“ обаче не може да се разглежда като незначителна в цялостното впечатление, след като
         допълва елемента „ann taylor“, добавяйки към него характеристика, която може да се отнася, с оглед на съответните стоки, към
         линия облекло, съответстващо на определен начин на живот, свързан с този нов стил жилище или възприемащо някои от правилата
         му.

      37      Освен това не може да се оспори, че в цялостното впечатление, което създава заявената марка, елементът „ann taylor“ е много
         по-отличителен от гледна точка на френските потребители от думата „loft“, поради това че последната има ясно и точно значение
         на френски език. Елементът „ann taylor“ се отнася до английски собствени имена или собствено име и фамилия, така че те ще
         привлекат повече вниманието на френските потребители.

      38      От всички изложени по-горе съображения следва, като цяло, че с оглед на установяването на визуално и фонетично сходство, които
         не са големи, както и на определено концептуално сходство между разглежданите знаци и като се вземе предвид фактът, че елементът
         „ann taylor“ е най-отличителният елемент на заявената марка и привлича повече вниманието на съответните потребители, трябва
         да се направи изводът, че общото сходство между разглежданите знаци е слабо.

       По вероятността от объркване
      39      Следва да се напомни, че съществува вероятност от объркване, когато кумулативно степента на сходство на разглежданите марки
         и степента на сходство на обозначените от тези марки стоки или услуги са достатъчно високи (Решение по дело MATRATZEN, точка 19
         по-горе, точка 45).

      40      Жалбоподателят твърди по същество, че поради наличието на отличителния и доминиращ елемент „ann taylor“ в началото на знака
         „ANN TAYLOR LOFT“ не съществува никаква вероятност от объркване в съзнанието на съответните потребители, доколкото те можели
         да помислят, че разглежданите знаци били две различни линии стоки, предлагани под контрола на едно и също дружество или на
         икономически свързани дружества.

      41      Апелативният състав, напротив, приема в точка 19 от обжалваното решение, че думата „loft“ е доминиращият елемент на заявената
         марка, така че съществува вероятност от объркване, доколкото стоките са идентични.

      42      Последният анализ не може да бъде потвърден.

      43      В това отношение трябва да се приеме, с оглед на констатациите, направени в рамките на анализа на концептуалното сходство
         на разглежданите знаци, че думата „loft“ не е доминиращият елемент в заявената марка. Освен това от същите констатации следва
         и че поради липсата на значение за съответните потребители елементът „ann taylor“ трябва да се разглежда като по-отличителен
         от думата „loft“ в заявената марка, доколкото тази дума има точно значение за посочените потребители.

      44      Нещо повече, между разглежданите знаци съществува слабо визуално и фонетично сходство и определено концептуално сходство.

      45      В това отношение следва да се припомни, че в сектора на облеклото често една и съща марка се появява в различни конфигурации
         според вида стоки, които обозначава. В този сектор всъщност е обичайно едно и също шивашко дружество да използва подмарки,
         а именно знаци, произлизащи от основна марка и споделящи с нея общ доминиращ елемент, за да отличи различните си линии на
         производство в областта на облеклото (вж. Решение на Общия съд от 6 октомври 2004 г. по дело New Look/СХВП — Naulover (NLSPORT,
         NLJEANS, NLACTIVE и NLCollection), T‑117/03—T‑119/03 и T‑171/03, Recueil, стр. II‑3471, точка 51 и цитираната съдебна практика).

      46      С оглед, на първо място, на естеството на стоките и на начина им на продажба, на следващо място, на практиката в областта
         на обозначаването с марки на облеклото, и на последно място, на очакванията и на навиците на съответните потребители, следва
         да се приеме, че щом последните срещнат разглежданите два знака, те не ще установят връзка между тях, доколкото най-отличителният
         елемент на заявената марка не съвпада с единствения елемент на по-ранната марка и доколкото е обичайно „фирмената марка“ да
         създава варианти на собствената си марка чрез добавяне към нея на елемент, характеризиращ вторична линия.

      47      Всъщност съответните потребители, както правилно отбелязва жалбоподателят, са свикнали с това един и същ производител да продава
         различни линии стоки, които носят наименованието на създателя и/или на съответната модна къща, следвано от наименованието
         на линията според нейните характеристики (спортна, елегантна, неофициална и т.н.)

      48      В конкретния случай от гледна точка на общото впечатление, създадено от разглежданите знаци, сходството между тях се счита
         за слабо. Независимо от идентичността на разглежданите стоки, трябва да се приеме, че с оглед на съществуването на слабо сходство
         между разглежданите знаци, съответните потребители, свикнали с това едно и също шивашко предприятие да използва подмарки,
         производни на основната марка, няма да бъдат в състояние да установят връзка между знаците „ANN TAYLOR LOFT“ и „LOFT“, доколкото
         по-ранната марка не съдържа елемента „ann taylor“, който, както е прието в точка 37 по-горе (вж. също точка 43 по-горе), е
         най-отличителният елемент в заявената марка.

      49      Освен това, дори да се предположи, че елементът „loft“ запазва самостоятелно отличително положение в заявената марка, от това
         самостоятелно отличително положение в посочената марка обаче не може автоматично да се изведе съществуването на вероятност
         от объркване между разглежданите знаци.

      50      Всъщност вероятността от объркване не може да се определи абстрактно, а трябва да се разглежда в рамките на общ анализ, който
         по-специално взема предвид всички фактори, релевантни за конкретния случай (Решение по дело SABEL, точка 18 по-горе, точка 22,
         вж. също Решение на Съда от 6 октомври 2005 г. по дело Medion, C‑120/04, Recueil, стр. I‑8551, точка 37), по-конкретно естеството
         на съответните стоки и услуги, методите за продажба, по-голямото или по-малко внимание на потребителите, както и навиците
         на посочените потребители в съответния сектор. Разгледаните в точки 45—48 по-горе релевантни за конкретния случай фактори
         обаче не разкриват, prima facie, съществуването на вероятност от объркване между разглежданите знаци.

      51      От всички изложени по-горе съображения следва, че първото правно основание трябва да се уважи и, без да е необходимо да се
         разглежда второто правно основание, изведено от нарушение на правото на изслушване, обжалваното решение да се отмени.

       По искането за изменение на обжалваното решение
      52      Що се отнася до третото искане, чрез което жалбоподателят претендира по същество Общият съд да измени обжалваното решение
         в смисъл заявената марка да бъде регистрирана, следва да се припомни, че щом като самият апелативен състав е оправомощен по
         силата на член 64, параграф 1 от Регламент № 207/2009 да упражни правомощията на инстанцията, която е взела обжалваното пред
         апелативния състав решение, Общият съд може, в рамките на неговото правомощие за изменение, да упражни правомощията на по-долните
         инстанции на СХВП, чиито решения могат да бъдат обжалвани пред апелативния състав. По този начин Общият съд в този контекст
         може да вземе решение, което е можело да вземe проверителят, отделът по споровете или отделът по отмяна. За сметка на това
         той не може да взема решения, които тези инстанции не са компетентни да вземат. По тази причина Общият съд не може да регистрира
         марка, тъй като тази регистрация не попада в пределите на компетентността на проверителя, нито на отдела по споровете (вж.
         в този смисъл Определение на Общия съд от 30 юни 2009 г. по дело Securvita/СХВП (Natur-Aktien-Index), T‑285/08, Сборник, стр. II‑2171,
         точки 16—23).

      53      Следователно третото искане трябва да се отхвърли като недопустимо.

       По съдебните разноски
      54      Съгласно член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните
         разноски, ако е направено такова искане. След като СХВП е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да понесе съдебните разноски
         на жалбоподателя в съответствие с неговите искания.

      По изложените съображения
      ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
      реши:
      1)      Отменя решението на първи апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
            от 1 юли 2009 г. (преписка R 1485/2008-1).
      2)      Приема жалбата за недопустима в останалата ѝ част.
      3)      Осъжда СХВП да заплати съдебните разноски.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Dittrich

         Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 17 февруари 2011 година.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда от 14 юли 1972 г. # Cassella Farbwerke Mainkur AG срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 55-69.


title: Решение на Първоинстанционния съд (седми състав) от 15 октомври 2008 г. # Gerasimos Potamianos срещу Комисия на Европейските общности. # Публична служба. # Дело T-160/04.

text:
      РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (седми състав)
      15 октомври 2008 година
      Дело T‑160/04
      Gerasimos Potamianos
      срещу
      Комисия на Европейските общности
      „Публична служба — Срочно нает служител — Неподновяване на договор, сключен за определен срок“
      Предмет: Жалба за отмяна на решението на органа, оправомощен да сключва договори, за неподновяване на договора на жалбоподателя за
         срочно нает служител

      Решение: Отхвърля жалбата. Г‑н Gerasimos Potamianos и Комисията понасят направените от всеки от тях съдебни разноски.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Срокове — Начален момент
      (член 90, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
      2.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Назначаване — Подновяване на договор, сключен за определен срок — Право на преценка
            на администрацията
      (член 8 и член 47, първа алинея от Правилника за длъжностните лица)
      1.      Макар и да е вярно, че договорът обикновено поражда действие, след като бъде подписан, и че следователно срокът за своевременно
         подаване на административна жалба по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника трябва да започне да тече от датата на това
         подписване, решението да не се поднови договорът на срочно нает служител все пак представлява решение, различно от въпросния
         договор, и на това основание може да бъде обжалвано както по административен, така и по съдебен ред в определените от Правилника
         срокове.

      (вж. точка 21)
      Позоваване на: Първоинстанционен съд — 11 юли 2002 г., Martinez Paramo и др./Комисия, T‑137/99 и T‑18/00, Recueil FP, стр. I‑A‑119
         и II‑639, точка 56

      2.      Въпреки че предвижда възможност за подновяване на договор на срочно нает служител, член 8 от Условията за работа на другите
         служители не предоставя право, а само възможност, която подлежи на преценка от страна на компетентния орган. Всъщност институциите
         на Общностите разполагат с широко право на преценка по отношение на организацията на службите си в зависимост от възложените
         им задачи и назначаването на персонал за тяхното изпълнение, при условие обаче, че това назначаване се прави в интерес на
         службата.

      (вж. точка 30)
      Позоваване на: Съд — 14 юли 1983 г., Nebe/Комисия, 176/82, Recueil, стр. 2475, точка 18, Съд — 21 юни 1984 г., Lux/Сметна
         палата, 69/83, Recueil, стр. 2447, точка 17


title: Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 28 април 2009 г. # Luc Verheyden срещу Комисия на Европейските общности. # Публична служба - Длъжностни лица - Допустимост. # Дело F-72/06.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
      28 април 2009 година
      Дело F‑72/06
      Luc Verheyden
      срещу
      Комисия на Европейските общности
      „Публична служба — Длъжностни лица — Вътрешни разследвания на OLAF — Решение за изпращане от OLAF на информация на националните съдебни органи — Допустимост“
      Предмет: Жалба, подадена на основание членове 236 ЕО и 152 ЕА, с която г‑н Verheyden иска по-специално отмяна на решението на Европейската
         служба за борба с измамите (OLAF) да изпрати на италианските съдебни органи отнасяща се до него информация, както и осъждане
         на Комисията да му заплати обезщетение за вреди

      Решение: Отхвърля жалбата. Всяка от страните понася направените от нея съдебни разноски.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Жалба — Увреждащ акт — Решение за изпращане от Европейската служба за борба с измамите (OLAF) на информация
            на националните съдебни органи — Включване
      (член 90а от Правилника за длъжностните лица; член 10, параграф 2 от Регламент № 1073/1999 на Европейския парламент и на Съвета)
      2.      Длъжностни лица — Жалба — Жалба срещу Европейската служба за борба с измамите (OLAF)
      (член 90, параграф 1 и член 90а от Правилника за длъжностните лица)
      3.      Длъжностни лица — Жалба — Предварителна административна процедура
      (член 90 от Правилника за длъжностните лица)
      1.      С оглед на евентуалните си последици и предвид необходимостта да се гарантира ефикасна съдебна защита на посочените в Правилника
         лица решенията, с които Европейската служба за борба с измамите (OLAF) в приложение на член 10, параграф 2 от Регламент № 1073/1999
         относно разследванията, провеждани от OLAF, изпраща информация на националните съдебни органи, представляват увреждащи актове
         по смисъла на член 90а от Правилника.

      (вж. точка 38)
      Позоваване на:
      Съд на публичната служба — 28 април 2009 г., Violetti и др./Комисия, F‑5/05 и F‑7/05, Recueil FP, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000,
         точки 69—97

      2.      В рамките на въведената с член 90а от Правилника система на правни средства за защита искът за обезщетение на вреди, за които
         носи отговорност Европейската служба за борба с измамите (OLAF), е допустим само ако е предхождан от досъдебна процедура в
         съответствие с разпоредбите на Правилника. Тази процедура е различна в зависимост от това дали вредата, за която се иска обезщетение,
         произтича от увреждащ акт по смисъла на член 90а от Правилника или от поведение на OLAF, което няма характер на решение. В
         първия случай заинтересованото лице следва да сезира в определените срокове директора на OLAF с жалба срещу съответния акт.
         Напротив, във втория случай административната процедура трябва да започне с подаване на искане по смисъла на член 90, параграф 1
         от Правилника за получаване на обезщетение и да продължи, ако е необходимо, с подаване на административна жалба срещу решението
         за отхвърляне на искането. Когато обаче е налице пряка връзка между жалба за отмяна и иск за обезщетение, последният е допустим
         като акцесорен на жалбата за отмяна, без да е необходимо тя да е предхождана от искане до администрацията да поправи претендираната
         вреда, нито от административна жалба, с която да се оспорва основателността на изричното или мълчаливото отхвърляне на искането.

      (вж. точка 53)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд —: 28 юни 1996 г., Y/Съд, T‑500/93, Recueil FP, стр. I‑A‑335 и II‑977, точки 64 и 66
      3.      Неспазването от администрацията на сроковете, предвидени в член 90 от Правилника, може да ангажира отговорността на съответната
         институция за евентуалните вреди, причинени на заинтересованите лица, ако обаче последните са спазили двата етапа на досъдебната
         процедура, а именно искане и след това административна жалба, за да получат обезщетение на твърдените вреди.

      (вж. точка 60)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 26 януари 2005 г., Roccato/Комисия, T‑267/03, Recueil FP, стр. I‑A‑1 и II‑1, точка 84


Решение на Съда от 10 юли 1980 г. # Комисия на Европейските общности срещу Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия. # Рибарство. # Дело 32/79.


Решение на Съда от 17 февруари 1981 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Дело 133/80.


Решение на Съда от 13 февруари 1969 г. # Walt Wilhelm и други срещу Bundeskartellamt. # Искане за преюдициално заключение: Kammergericht Berlin - Германия. # Дело 14-68.


title: Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 12 март 2008 г. # Suez срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността "GARUM" - Абсолютно основание за отказ - Съответни потребители - Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94. # Дело T-128/07.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 12 март 2008 г. — Suez/СХВП („Delivering the essentials of life“)
      (Дело T-128/07)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „Delivering the essentials of life“ — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, лишени от отличителен характер (член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 27—29)
      Предмет

               Жалба срещу решението на първи апелативен състав на СХВП от 2 февруари 2007 г. (преписка R 811/2006‑1) относно заявка за регистрация
                  на словната марка „Delivering the essentials of life“ като марка на Общността.

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Suez

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „Delivering the essentials of life“ за стоки и услуги от класове 1, 9, 11, 16 и 35—42 — заявка № 4102497

               Решение на проверителя:

               Отказва регистрацията

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Suez да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (голям състав) от 14 юли 2005 г.#P. Charles и T. S. Charles-Tijmens срещу Staatssecretaris van Financiën.#Искане за преюдициално заключение: Hoge Raad der Nederlanden - Нидерландия.#Шеста директива ДДС.#Дело C-434/03.


Решение на Съда от 23 февруари 1961 г. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg срещу Върховен орган на Европейската общност за въглища и стомана. # Дело 30-59.


title: Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 19 ноември 2009 г. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността. # Дело T-298/06.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 19 ноември 2009 г. — Agencja Wydawnicza Technopol/СХВП (1000)
      (Дело T-298/06)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „1000“ — Абсолютно основание за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 40/94 (понастоящем член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 207/2009)“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, които се състоят предимно от знаци или означения, които могат да служат за обозначаване на характерните особености
         на стока (член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 24—31)

      Предмет

               Жалба срещу решението на четвърти апелативен състав на СХВП от 7 август 2006 г. (преписка № R 447/2006-4) относно заявка за
                  регистрацията на словна марка „1000“ като марка на Общността

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „1000“ за стоки и услуги от класове 16, 28 и 41 — заявка № 4372264

               Решение на проверителя:

               Отказва регистрацията.

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата.

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (пети състав) от 8 януари 2002 г. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH срещу Finanzlandesdirektion für Steiermark и Michael Stadler срещу Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Искане за преюдициално заключение: Verwaltungsgerichtshof - Австрия. # Шеста директива ДДС. # Дело C-409/99.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 27 септември 2006 г. # Archer Daniels Midland Co. срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция - Член 81 ЕО - Глоба - Равно третиране. # Дело T-329/01.