Решение на Съда (шести състав) от 19 ноември 2002 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 97/11/ЕО. # Дело C-319/01.


title: Решение на Съда (трети състав) от 25 март 2010 г. # Европейска комисия срещу Кралство Испания. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 96/82/ЕО - Контрол на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества - Член 11, параграф 1, буква в) - Задължение за съставяне на планове за извънредни ситуации извън предприятието - Срок. # Дело C-392/08.

text:
      Дело C-392/08
      Европейска комисия
      срещу
      Кралство Испания
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 96/82/ЕО — Контрол на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества — Член 11, параграф 1, буква в) — Задължение за съставяне на планове за извънредни ситуации извън предприятието — Срок“
      Резюме на решението
      Околна среда — Контрол на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества — Директива 96/82
      (член 11, параграф 1, буква в) от Директива 96/82 на Съвета)
      Съставянето на плановете за извънредни ситуации извън предприятието, посочено в член 11, параграф 1, буква в) от Директива
         96/82 относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества, e част от процес, който се състои
         от няколко етапа, и обхваща, на първо място — съставянето на планове за извънредни ситуации в предприятията от операторите
         на предприятията, в които има опасни вещества в значителни количества, и предоставянето на необходимата информация на компетентните
         власти, на второ място — съставянето от тези власти на посочените планове за извънредни ситуации извън предприятието и на
         трето място — преразглеждането, а когато е необходимо, ревизирането и актуализирането на плановете за извънредни ситуации
         вътре и вън от предприятието съответно от горепосочените оператори и власти.

      Без съмнение в член 11, параграфи 1 и 4 от посочената директива е определен срок единствено що се отнася до първия и третия
         от тези етапи. При все това обстоятелството, че в тази разпоредба липсва конкретен срок за съставяне на планове за извънредни
         ситуации извън предприятието, не предполага само по себе си, че не е налице срок, в който държавите членки трябва да се съобразят
         със задължението за съставянето на тези планове.

      От взаимозависимостта между плановете за извънредни ситуации вътре и вън от предприятието, чието съгласуване осигурява ефективността
         на предвидения в член 11 от директивата механизъм следва, че компетентните власти са длъжни да съставят плановете за извънредни
         ситуации извън предприятието в срок, който, от една страна, няма опасност да нанесе вреда на полезното действие на разпоредбите
         на този член, но който, от друга страна, отчита времето, необходимо за завършването на посочените планове, тоест в разумен
         срок, считано от предоставянето на необходимата информация от страна на операторите.

      Освен това, дори да е вярно, че в съответствие с член 11, параграф 1 от посочената директива задължението за съставяне на
         плановете за извънредни ситуации извън предприятието е свързано със задължението на операторите на съответните предприятия
         да съобщават на компетентните власти необходимата информация, за да им дадат възможност да съставят посочените планове, вярно
         е и че същата тази разпоредба задължава държавите членки да осигурят това, че посочените оператори ще предоставят необходимата
         информация в предвидените срокове. При тези условия обстоятелството, че компетентните власти не разполагат с необходимата
         информация в посочените срокове, не би могло да обоснове липсата на планове за извънредни ситуации извън предприятието.

      (вж. точки 13, 14, 17, 21 и 25)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      25 март 2010 година(*)

      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 96/82/ЕО — Контрол на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества — Член 11, параграф 1, буква в) — Задължение за съставяне на планове за извънредни ситуации извън предприятието — Срок“
      По дело C‑392/08
      с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 9 септември 2008 г.,
      Европейска комисия, за която се явяват г‑жа S. Pardo Quintillán и г‑н A. Sipos, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,

      ищец,
      срещу
      Кралство Испания, за което се явява г‑жа B. Plaza Cruz, в качеството на представител, със съдебен адрес в Люксембург,

      ответник,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász, г‑н T. Von Danwitz и г‑н D.
         Šváby (докладчик), съдии,

      генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 декември 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да приеме за установено, че като не е съставило планове
         за извънредни ситуации извън предприятието за всички предприятия, посочени в член 9 от Директива 96/82/ЕО на Съвета от 9 декември
         1996 година относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества (ОВ L 10, 1997 г., стр. 13; Специално
         издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 8), Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 11, параграф 1,
         буква в) от тази директива.

       Правна уредба
      2        Съгласно член 1 от Директива 96/82 тя има за цел предотвратяването на големи аварии, които включват опасни вещества, и ограничаването
         на последствията от тях за човека и за околната среда с оглед осигуряване на високи нива на защита в цялата Европейска общност
         по един последователен и ефективен начин.

      3        Член 11 от Директива 96/82 гласи:

      „1.      Държавите членки осигуряват за всички предприятия, за които се прилага член 9:
      a)      операторът да състави план за извънредни ситуации в предприятието относно мерките, които ще се вземат в него,
      –        за нови предприятия, преди започването на работата им,
      –        за съществуващи предприятия, които все още не са обхванати от Директива 82/501/ЕИО [на Съвета от 24 юни 1982 година относно
         опасността от големи аварии при определени промишлени дейности (ОВ L 230, стр 1)], в срок от три години от датата, посочена
         в член 24, параграф 1,

      –        за други предприятия, в срок от две години от датата, посочена в член 24, параграф 1;
      б)      операторът да предостави на компетентните власти необходимата информация, за да им даде възможност да съставят планове за
         извънредни ситуации извън предприятието, в следните срокове:

      –        за нови предприятия, преди започването на работата им,
      –        за съществуващи предприятия, които все още не са обхванати от Директива 82/501/ЕИО, три години от датата, посочена в член 24,
         параграф 1,

      –        за други предприятия, две години от датата, посочена в член 24, параграф 1;
      в)      определените за тази цел от държавите членки власти да съставят план за извънредни ситуации извън предприятието относно мерките,
         които се вземат извън него.

      2.      Плановете за извънредни ситуации трябва да са изготвени с цел:
      –        да се задържат и контролират произшествията, така че да се сведе до минимум въздействието и да се ограничи вредата за човека,
         за околната среда и за имуществото,

      –        да се прилагат необходими мерки за защита на човека и на околната среда от въздействието на големи аварии,
      –        да се съобщава необходимата информация на обществеността и на засегнатите служби или власти в района,
      –        да се осигури възстановяване и почистване на околната среда след голяма авария.
      Плановете за извънредни ситуации съдържат информацията, посочена в приложение IV.
      […]
      4.      Държавите членки осигуряват плановете за извънредни ситуации вътре и вън от предприятието да се преразглеждат, проверяват
         и, когато е необходимо, ревизират и актуализират от операторите и определените власти на подходящи интервали от време, но
         не по-дълги от три години. Преразглеждането отчита промените, които са настъпили във въпросното предприятие, [в съответните
         спасителни служби,] новите технически познания, както и познанията относно реагирането при големи аварии.

      […]“
      4        В съответствие с членове 24 и 25 от Директива 96/82 държавите членки са били длъжни да въведат в сила необходимите разпоредби,
         за да се съобразят с нея, не по-късно от 3 февруари 1999 г.

       Досъдебна процедура
      5        Тъй като счита, че Кралство Испания не се е съобразило с член 11, параграф 1, буква в) от Директива 96/82, на 23 март 2007 г.
         Комисията започва предвиденото в член 226 ЕО производство за установяване на неизпълнение на задължения, като уведомява официално
         посочената държава членка да представи становището си в тази връзка.

      6        С писма от 12 и 25 юни 2007 г. испанските власти отговарят на официалното уведомително писмо на Комисията, като я уведомяват
         за броя предприятия, за които се отнасят разпоредбите на Директива 96/82, и за броя на тези от тях, които разполагат с план
         за извънредни ситуации извън предприятието.

      7        След като установява с оглед на тази информация, че продължават да съществуват предприятия, които не разполагат с посочения
         план, на 23 октомври 2007 г. Комисията издава мотивирано становище, приканвайки Кралство Испания да вземе необходимите мерки,
         за да се съобрази с това становище, в срок от два месеца, считано от неговото получаване.

      8        С писмо от 10 януари 2008 г. испанските власти отговарят на посоченото становище, като уточняват, че от всички засегнати предприятия,
         чийто брой през 2005 г. е бил 238, а през декември 2007 г. — 280, 186 са разполагали с одобрен план за извънредни ситуации
         извън предприятието. Властите също отбелязват, че макар член 11, параграф 1, буква б) от Директива 96/82 да определя срокове
         във връзка със задължението на оператора на засегнатото предприятие да предостави необходимата информация на компетентните
         власти, той не предвижда никакъв срок, в който последните да изготвят плановете за извънредни ситуации извън предприятието.

      9        Тъй като преценява, че положението продължава да бъде незадоволително, Комисията предявява настоящия иск.

       По иска
      10      Кралство Испания признава, че към момента на изтичане на предвидения в мотивираното становище срок, а именно 23 декември 2007 г.,
         94 предприятия, които се намират на неговата територия и за които се прилага член 9 от Директива 96/82, не са разполагали
         с план за извънредни ситуации извън предприятието.

      11      Същевременно тази държава членка посочва, че в член 11, параграф 1, буква в) от Директива 96/82 не е определен срок за съставяне
         от компетентните власти на плановете за извънредни ситуации извън предприятието и че тези власти не биха могли да разполагат
         със същия срок като предвидения в член 11, параграф 1, буква а) от тази директива за съставяне от операторите на съответните
         предприятия на планове за извънредни ситуации вътре в предприятията. При условията на евентуалност Кралство Испания добавя,
         че ако предвиденото в член 11, параграф 1, буква б) от Директива 96/82 предоставяне на необходимата информация от страна на
         посочените оператори не е направено, при всички случаи то може да извини липсата за някои от съответните предприятия на план
         за извънредни ситуации извън предприятието. На последно място тази държава членка посочва, че през 2008 г. са били съставени
         седем плана за извънредни ситуации извън предприятието.

      12      В самото начало следва да се отбележи, че разпоредбите на член 11 от Директива 96/82, който се отнася до предприятията, в
         които има опасни вещества в значителни количества, образуват съвкупност от норми, целяща да се осигури последователна и ефективна
         система за ограничаване на последствията от големите аварии.

      13      В този смисъл съставянето на плановете за извънредни ситуации извън предприятието се включва в процес, който се състои от
         няколко етапа и обхваща, на първо място — съставянето от операторите на съответните предприятия на планове за извънредни ситуации
         в предприятията и предоставянето на необходимата информация на компетентните власти, на второ място — съставянето от тези
         власти на посочените планове за извънредни ситуации извън предприятието и на трето място — преразглеждането, а когато е необходимо,
         ревизирането и актуализирането на плановете за извънредни ситуации вътре и вън от предприятието, съответно от горепосочените
         оператори и власти.

      14      Без съмнение в член 11, параграфи 1 и 4 от Директива 96/82 е определен срок единствено що се отнася до първия и третия от
         тези етапи. При все това обстоятелството, че в тази разпоредба липсва конкретен срок за съставяне на планове за извънредни
         ситуации извън предприятието, не предполага само по себе си, че не е налице срок, в който държавите членки трябва да се съобразят
         със задължението за съставянето на тези планове.

      15      В действителност това задължение не би имало смисъл и установената с член 11 от Директива 96/82 система за защита би била
         лишена от полезно действие, ако съставянето от компетентните власти на посочените планове можеше да остане неприключено за
         неограничен период от време.

      16      В това отношение е важно да се напомни, както се установява от член 11, параграф 2 от Директива 96/82, че плановете за извънредни
         ситуации вътре и вън от предприятието се изготвят по-специално с цел да се задържат и контролират произшествията, така че
         да се сведе до минимум въздействието и да се ограничи вредата за човека, за околната среда и за имуществото и да се приложат
         необходимите мерки за защита на човека и на околната среда от въздействието на големи аварии.

      17      Освен това, от приложение IV към Директива 96/82 относно информацията, вписвана в плановете за извънредна ситуация, се установява
         по-специално, че съществува взаимозависимост между плановете за извънредни ситуации вътре и вън от предприятието, чието съгласуване
         осигурява ефективността на предвидения в член 11 от Директива 96/82 механизъм.

      18      От това следва, че за целите на съставянето на плановете за извънредни ситуации извън предприятието компетентните национални
         власти трябва незабавно да вземат предвид информацията, предоставена от операторите на съответните предприятия.

      19      Това важи с особена сила за определена необходима информация, чийто краткосрочен актуален характер може да лиши от ефективност
         основаващ се на нея план за извънредни ситуации. Впрочем това е причината, поради която в съответствие с член 11, параграф 4
         от Директива 96/82 държавите членки са длъжни да въведат система, която да осигурява плановете за извънредни ситуации вътре
         и вън от предприятието да се преразглеждат и когато е необходимо, да се ревизират и актуализират на подходящи интервали, не
         по-дълги от три години.

      20      Поради това срокът относно изпълнението на предвиденото в член 11, параграф 1, буква в) от тази директива задължение по принцип
         може да започне да тече едва от момента на предоставяне на посочената информация.

      21      В светлината на тези съображения следва да се направи извод, че компетентните власти са длъжни да съставят предвидените в
         член 11 от Директива 96/82 планове за извънредни ситуации извън предприятието в срок, който, от една страна, няма опасност
         да нанесе вреда на полезното действие на разпоредбите на този член, но който, от друга страна, отчита времето, необходимо
         за завършването на посочените планове, тоест в разумен срок, считано от предоставянето на необходимата информация от страна
         на операторите.

      22      В конкретния случай не се оспорва, че от много години не за всички засегнати предприятия има планове за извънредни ситуации
         извън предприятието.

      23      В това отношение е важно да се напомни, че в член 11, параграф 1, буква б) от Директива 96/82 са определени няколко срока
         според различните категории предприятия. Налага се обаче изводът, че датата, до която операторите на посочените в тази разпоредба
         предприятия е трябвало да предоставят на компетентните власти необходимата информация за съставянето на плановете за извънредни
         ситуации извън предприятието, е била определена или преди започване на работа от тези предприятия, или най-късно до 3 февруари
         2002 г., тоест три години след датата, на която е изтекъл срокът за транспониране на директивата.

      24      Явно обаче периодът между тази дата и датата, на която изтича определеният в мотивираното становище срок, а именно 23 декември
         2007 г., не е разумен, поради което в конкретния случай пропускът да се съставят планове за извънредни ситуации извън предприятието
         за всички засегнати предприятия е необоснован.

      25      Освен това, дори да е вярно, че в съответствие с член 11, параграф 1 от Директива 96/82 задължението за съставяне на плановете
         за извънредни ситуации извън предприятието е свързано със задължението на операторите на съответните предприятия да съобщават
         на компетентните власти необходимата информация, за да им дадат възможност да съставят посочените планове, вярно е и че същата
         тази разпоредба задължава държавите членки да осигурят това, че посочените оператори ще предоставят необходимата информация
         в предвидените срокове. При тези условия обстоятелството, че в определени случаи компетентните власти не разполагат с необходимата
         информация в посочените срокове, не би могло да обоснове липсата на планове за извънредни ситуации извън предприятието, както
         посочва генералният адвокат в точка 20 от нейното заключение.

      26      Що се отнася до съставянето на няколко плана за извънредни ситуации извън предприятието през 2008 г., е достатъчно да се напомни,
         че според постоянната съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с
         оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и последващи
         промени не се вземат предвид от Съда (вж. по-специално Решение от 6 декември 2007 г. по дело Комисия/Германия, C‑456/05, Сборник,
         стр. I‑10517, точка 15).

      27      При тези условия предявеният от Комисията иск трябва да бъде приет за основателен.

      28      Поради това следва да се приеме за установено, че като не е съставило планове за извънредни ситуации извън предприятието за
         всички предприятия, посочени в член 9 от Директива 96/82, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 11, параграф 1,
         буква в) от нея.

       По съдебните разноски
      29      По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
         ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Кралство Испания и последното е загубило
         делото, то следва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      1)      Като не е съставило планове за извънредни ситуации извън предприятието за всички предприятия, посочени в член 9 от Директива
            96/82/ЕО на Съвета от 9 декември 1996 година относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества,
            Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 11, параграф 1, буква в) от нея.
      2)      Осъжда Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
      Подписи
      * Език на производството: испански.


Решение на Първоинстанционния съд (пети състав) от 10 юни 2004 г. # Mély Garroni срещу Европейски парламент. # Длъжностни лица. # Дело T-276/01.


Решение на Съда (втори състав) от 27 януари 2005 г.#Комисия на Европейските общности срещу Португалска република.#Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 75/439/ЕИО.#Дело C-92/03.


Решение на Съда (първи състав) от 1 юли 1982 г. # Helmut Knoeppel срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело 618/79 A.


Решение на Общия съд (състав по жалбите) от 25 септември 2014 г. # Diana Grazyte срещу Европейска комисия. # Дело T-86/13 P.


Решение на Съда на публичната служба от 17 декември 2015 г.#T срещу Европейска комисия.#Публична служба — Социално осигуряване — Професионално заболяване — Член 73 от Правилника — Искане за признаване на професионалния произход на заболяването — Причинно-следствена връзка — Искане за поправяне на неимуществена вреда, претърпяна вследствие на срока, необходим на институцията за признаване на професионалния произход на заболяването — Задължение за произнасяне в разумен срок — Неимуществена вреда.#Дело F-134/14.


Решение на Съда (шести състав) от 28 октомври 1999 г. # Комисия на Европейските общности срещу Република Гърция. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директиви 75/117/ЕИО и 79/7/ЕИО. # Дело C-187/98.


title: Решение на Първоинстанционния съд (седми състав) от 10 декември 2008 г. # Vitro Corporativo, SA de CV срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Процедура по възражение - Заявка за фигуративна марка на Общността "Vitro" - По-ранна словна марка на Общността "VITRAL" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94. # Дело T-295/07.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (седми състав) от 10 декември 2008 г. — Vitro Corporativo/СХВП — VKR Holding (Vitro)
      (Дело T‑295/07)
      „Марка на Общността — Процедура по възражение — Заявка за фигуративна марка на Общността „Vitro“ — По-ранна словна марка на Общността „VITRAL“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Относителни основания за отказ — Възражение от притежателя на по-ранна идентична или подобна марка, регистрирана за идентични или подобни стоки или услуги — Вероятност от объркване с по-ранната марка (член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 24 и
         32)

      Предмет

               Жалба срещу решение на втори апелативен състав на СХВП от 31 май 2007 г. (преписка R 1640/2006-2) относно процедура по възражение
                  между VKR Holding A/S и Vitro Corporativo, SA de CV

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Фигуративна марка „Vitro“ за стоки и услуги от класове 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30, 35, 39, 40, 41, 42
                  и 43 — заявка № 2669497

               Притежател на марката или знака, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               VKR Holding A/S

               Марка или знак, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               Словна марка на Общността (№ 651745), датска словна марка (№ 19561415 VR), германска словна марка (№ 725452) и британска словна
                  марка (№ 1436897) „VITRAL“ за стоки наред с другото от клас 19, срещу които е било насочено възражението

               Решение на отдела по споровете:

               Уважава възражението и отхвърля заявката за стоки от клас 19.

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата.

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Vitro Corporativo, SA de CV да заплати съдебните разноски.


Решение на Общия съд (втори състав) от 4 февруари 2014 г. # Free SAS срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Дело T-127/12.


Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 27 февруари 2003 г. # Комисия на Европейските общности срещу Ivo Camacho-Fernandes. # Длъжностни лица. # Дело T-20/00 OP.


title: Решение на Съда (трети състав) от 27 февруари 2014 г.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA срещу Valsts ieņēmumu dienests.#Преюдициално запитване, отправено от Augstākās tiesas Senāts.#Преюдициално запитване — Митнически кодекс на Общността — Член 70, параграф 1 и член 78 — Митнически декларации — Частична проверка на стоките — Вземане на проби — Грешен код — Валидност на резултатите от проверките по отношение на идентични стоки, включени в предходни митнически декларации, след като е разрешено вдигането на стоките — Последващ контрол — Невъзможност да бъде поискана допълнителна проверка на стоките.#Дело C‑571/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      27 февруари 2014 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Митнически кодекс на Общността — Член 70, параграф 1 и член 78 — Митнически декларации — Частична проверка на стоките — Вземане на проби — Грешен код — Валидност на резултатите от проверките по отношение на идентични стоки, включени в предходни митнически декларации, след като е разрешено вдигането на стоките — Последващ контрол — Невъзможност да бъде поискана допълнителна проверка на стоките“
      По дело C‑571/12
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Augstākās tiesas Senāts (Латвия) с акт от 21 ноември 2012 г., постъпил в Съда на 6 декември 2012 г., в рамките на производство по дело

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      срещу

         Valsts ieņēmumu dienests,

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: M. Ilešič, председател на състав, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (докладчик), C. Toader и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: P. Mengozzi,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 2 октомври 2013 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Greencarrier Freight Services Latvia SIA, от A. Brunavs, подпомаган от B. Cera, advokāte,

               —

               за латвийското правителство, от I. Kucina, K. Freimanis и I. Kalninš, в качеството на представители,

               —

               за чешкото правителство, от M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,

               —

               за испанското правителство, от M. J. García-Valdecasas Dorrego, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от L. Keppenne, A. Sauka и B.‑R. Killmann, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 декември 2013 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 70, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между латвийското дружество с ограничена отговорност Greencarrier Freight Services Latvia SIA (наричано по-нататък „GFSL“) и Valsts ieņēmumu dienests (латвийската данъчна администрация, наричана по-нататък „VID“) във връзка с удържането на вносни мита и налагането на глоба при последващ контрол на няколко митнически декларации.

         Правна уредба

               3

               Съображения 5 и 6 от Митническия кодекс гласят следното:
               „като има предвид, че за да се осигури равновесие между нуждите на митническите органи по отношение на правилното прилагане на митническото законодателство, от една страна, и правото на икономическите оператори да бъдат третирани справедливо, от друга страна, въпросните митнически органи следва да получат широки контролни правомощия, а икономическите оператори — право на обжалване; като има предвид, че въвеждането на система за обжалване в областта на митническото законодателство ще наложи Обединеното Кралство да въведе нови административни процедури, които не могат да влязат в сила преди 1 януари 1995 г.;
               като има предвид, че с оглед на изключителното значение на външната търговия за Общността митническите формалности и проверки следва да бъдат премахнати или най-малко сведени до минимум“.

               4

               Член 68 от този кодекс предвижда:
               „За проверката на декларации, които митническите органи са приели, те имат право да извършват:

                        a)

                        проверка на документите, като се обхващат декларацията и придружаващите я документи. Митническите органи имат право да изискват от декларатора да представи други документи с цел проверка на истинността на данните в декларацията;

                        б)

                        проверка на стоките и вземане на проби за анализ или щателен контрол“.

               5

               Съгласно член 70 от посочения кодекс:
               „1.   Когато предмет на проверката са само част от стоките, включени в една декларация, резултатите от проверката са валидни за цялото количество стоки по тази декларация.
               Въпреки това деклараторът може да поиска допълнителна проверка на стоките, когато счита, че резултатите от частичната проверка не са валидни за останалата част от декларираните стоки.
               2.   За прилагането на параграф 1, когато с една декларация са декларирани два или повече вида стоки, данните за всяка стока се считат за отделна декларация“.

               6

               Член 71 от същия кодекс гласи:
               „1.   Резултатите от проверката на декларацията са основание за прилагане на разпоредбите, отнасящи се до митническия режим, под който стоките се поставят.
               2.   Когато не се извършва проверка на декларацията, прилагането на разпоредбите, посочени в параграф 1, се осъществява въз основа на данните, обявени в декларацията“.

               7

               Член 78 от Митническия кодекс предвижда:
               „1.   След вдигането на стоките митническите органи имат право по своя инициатива или по искане на декларатора да поправят декларацията.
               2.   Митническите органи имат право след вдигане на стоките и с цел установяване истинността на данните от декларацията, да извършват контрол на търговските документи и данни за вносните или износните операции с декларираните стоки, включително и на последващите търговски операции с тях. Този контрол се извършва на място в помещенията на декларатора при всяко лице, свързано пряко или косвено с горепосочените операции, както и при всяко друго лице, притежаващо тези документи и данни за професионални цели. Митническите органи имат право да извършват и проверка на стоките, ако те все още могат да бъдат представени.
               3.   Когато последващата проверка на декларацията или последващият контрол установят, че разпоредбите, отнасящи се до съответния митнически режим са били приложени на основата на неверни или непълни данни, митническите органи вземат необходимите мерки, при спазване на приетите разпоредби, да уредят ситуацията, като отчитат новите данни, с които разполагат“.

               8

               Съгласно член 221, параграфи 1 и 3 от цитирания кодекс:
               „1.   Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин веднага след като този размер бъде взет под отчет.
               […]
               „3.   Уведомяването на длъжника не може да бъде извършено след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение. […]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               9

               GFSL внася от Русия за сметка на Hantas SIA бисквити и блокчета шоколад, за да ги пускане в свободно обращение в Европейския съюз.

               10

               През април и май 2007 г. VID извършва проверка на митата, платени от Hantas SIA в периода между 1 май 2004 г. и 31 декември 2006 г. въз основа на 35 митнически декларации, попълнени от GFSL, което е трябвало да се счита за длъжник в случай на възникване на митническо задължение.

               11

               Проверката е осъществена, след като VID взема и анализира проби от стоките по шест митнически декларации, подадени през октомври и ноември 2005 г. (наричани по-нататък „разглежданите митнически декларации“). Въз основа на резултатите от тази проверка VID установява, че в 29 митнически декларации, представени в периода между 4 юни 2004 г. и 29 ноември 2005 г., включително шестте разглеждани митнически декларации, GFSL е декларирало стоките, внесени в Съюза за пускане в свободно обращение, с грешни кодове по Комбинираната номенклатура за класиране в Интегрираната тарифа на Европейските общности (TARIC), въведена с член 2 от Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (ОВ L 256, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 4, стр. 3), изменен.

               12

               С постановление от 31 май 2007 г. VID уведомява GFSL за възникването на митническо задължение, определя размера на вносните мита и на данъка върху добавената стойност, заедно с лихви за забава, и му налага глоба за погрешно прилагане на кодовете от Комбинираната номенклатура.

               13

               Административната жалба на GFSL срещу това постановление е отхвърлена с решение на VID от 14 септември 2007 г.

               14

               Сезираният с жалба за отмяна на това решение administratīvā rajona tiesa (районен административен съд) уважава частично жалбата с решение от 29 юни 2009 г., потвърдено от Administratīvā apgabaltiesa (Регионален апелативен административен съд). Последният приема с решение от 8 декември 2011 г., че вносните мита, данъкът върху добавената стойност и глобата, отнасящи се до стоките, включени в разглежданите митнически декларации, са наложени основателно, но за сметка на това решението от 14 септември 2007 г. трябва да бъде отменено в останалата част, по съображение че в нарушение на член 70, параграф 1 от Митническия кодекс VID е приложила неправилно резултатите от проверката на включените в разглежданите митнически декларации стоки по отношение на стоките, предмет на 23 други декларации, подадени в периода между 4 юни 2004 г. и 6 септември 2005 г. (наричани по-нататък „предходните митнически декларации“), т.е. по отношение на стоки, внесени преди повече от една година в сравнение със стоките, обект на проверката. Тъй като VID не е успяла да докаже, че към въпросните стоки са приложени грешни кодове, GFSL изобщо не е било длъжно да представя доказателства за обективните свойства на тези стоки, още повече че тя вече не е можела да извърши проверка над тях.

               15

               Както VID, така и GFSL подават касационни жалби срещу това решение пред Augstākās tiesas Senāts (Сенат на Върховния съд).

               16

               В подкрепа на своята жалба VID изтъква, че стоките, включени в предходните митнически декларации, били идентични със стоките, посочени в разглежданите митнически декларации, тъй като имали същия състав, същото наименование, същия външен вид и същия производител, което било удостоверено от информацията, фигурираща в представените от последния сертификати. Следователно в съответствие с принципа на процесуална икономия VID можела да не проверява останалите стоки и да приложи резултатите от идентификацията по отношение на другите идентични стоки, като от своя страна GFSL било длъжно да представи доказателства за разликите между стоките.

               17

               Запитващата юрисдикция отбелязва обаче, че предходните митнически декларации са били подадени повече от година преди разглежданите митнически декларации, по които са взети проби. Според GFSL обаче е обективно невъзможно да се представят декларираните в предходните митнически декларации стоки за последваща проверка след минаването през митницата, нито да се упражни правото да бъде поискана допълнителна проверка.

               18

               При тези условия Augstākās tiesas Senāts решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Може ли член 70, параграф 1, първа алинея от [Митническия кодекс] да се тълкува в смисъл, че е възможно резултатите от проверка на част от стоките, включени в митническа декларация, да се приемат за валидни по отношение на включени в предходни декларации стоки, които не са били обект на частичната проверка, но са декларирани със същия код по Комбинираната номенклатура, произхождат от същия производител и според съдържащата се в сертификатите от посочения производител информация за наименованието и състава на стоките са идентични със стоките, включени в декларацията, по която са взети проби за частична проверка?
                        С други думи:
                        Включват ли се в понятието „декларация“ по смисъла на член 70, параграф 1, първа алинея от [Митническия кодекс] и декларации [относно стоки], по които не са взети проби за проверка, но с които са декларирани идентични стоки (стоките са декларирани със същия код по Комбинираната номенклатура, произхождат от същия производител и в сертификатите от производителя са посочени същото наименование и същият състав на стоките)?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос, допустимо ли е резултатите от частичната проверка на стоките, предвидена в член 70, параграф 1, първа алинея от [Митническия кодекс], да се приемат за валидни по отношение на декларации, във връзка с които деклараторът по обективни причини не може да поиска допълнителна проверка по член 70, параграф 1, втора алинея, тъй като не е възможно да представи стоките за проверка съгласно член 78, параграф 2 от същия [кодекс]?“.

         По преюдициалните въпроси

               19

               С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 70, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че допуска резултатите от частична проверка на стоки, включени в митническа декларация, извършена чрез вземане от тях на проби, да се приемат за валидни от митническите органи по отношение на стоките, включени в подадени от същия декларатор предходни митнически декларации, които не са били и не могат вече да бъдат подложени на такава проверка, тъй като е било разрешено тяхното вдигане, когато е ясно от писмено посочените от декларатора данни, че всички тези стоки са декларирани със същия код по Комбинираната номенклатура, произхождат от същия производител и са посочени със същото наименование и същия състав.

               20

               Следва да се напомни, че съгласно член 68 от Митническия кодекс, митническите органи могат да проверяват митническите декларации чрез проверка на документите, обхващаща декларацията и придружаващите я документи, или чрез проверка на стоките и евентуално вземане на проба за анализ или щателен контрол.

               21

               В последния случай член 70, параграф 1 от Митническия кодекс предвижда, че когато предмет на проверката са само част от стоките, включени в една декларация, резултатите от проверката са валидни за цялото количество стоки по тази декларация, освен ако деклараторът не поиска допълнителна проверка, когато счита, че резултатите от частичната проверка не са валидни за останалата част от декларираните стоки.

               22

               Тази обща разпоредба въвежда по този начин фикция за еднакво качество, която позволява на митническите органи да приложат резултата от дадена частична проверка на стоки, включени в една и съща декларация, към всички стоки по тази декларация (вж. в този смисъл Решение от 7 септември 2006 г. по дело Nowaco Germany, C-353/04, Recueil, стр. I-7357, точки 54 и 55 и Решение от 24 ноември 2011 г. по дело Gebr. Stolle, C-323/10-C-326/10, Сборник, стр. I-12177, точки 100 и 101).

               23

               В това отношение посочената разпоредба цели да гарантира бързи и ефикасни процедури за допускане за свободно обращение, без да задължава митническите органи да предприемат задълбочена проверка на всички стоки, включени в дадена митническа декларация, което не би било в интерес нито на икономическите оператори, загрижени обикновено да поискат освобождаване на стоките, за да могат да включат бързо в търговския оборот декларираните от тях стоки, нито в интерес на митническите органи, за които систематичната проверка на декларираните стоки би довела до значително увеличаване на тяхната работа (вж. в този смисъл Решение от 4 март 2004 г. по дело Derudder, C-290/01, Recueil, стр. I-2041, точка 45).

               24

               Трябва да се посочи, че както от текста на член 70, параграф 1 от Митническия кодекс, така и от структурата на членове 68—74 от него следва, че възможността за разширено използване на резултатите от частична проверка се отнася само до стоките, които са включени в „една декларация“, когато митническите органи проверяват тези стоки в периода преди да разрешат вдигането на стоките (вж. в този смисъл Решение по дело Derudder, посочено по-горе, точка 43).

               25

               Следователно същата разпоредба не допуска в случай като разглеждания в главното производство митническите органи да приемат резултатите от частична проверка на включени в митническа декларация стоки за валидни и по отношение на включени в предходни митнически декларации стоки, чието вдигане вече е било разрешено от тези органи.

               26

               От това не следва обаче, че подобни предходни митнически декларации не могат повече да бъдат преразглеждани от митническите органи.

               27

               В това отношение следва да се напомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран (вж. по-специално Решение от 8 март 2007 г. по дело Campina, C-45/06, Сборник, стр. I-2089, точка 30 и Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Fuß, C-243/09, Сборник, стр. I-9849, точка 39).

               28

               Както обаче посочват в своите писмени становища чешкото и испанското правителство, след като са разрешили вдигането на включена в митническа декларация стока, митническите органи имат право евентуално по своя инициатива да поправят една подобна декларация по силата на член 78 на Митническия кодекс (вж. в този смисъл Решение от 20 октомври 2005 г. по дело Overland Footwear, C-468/03, Recueil, стр. I-8937, точки 62, 64 и 66).

               29

               Съгласно член 78, параграф 2 от този кодекс след вдигане на стоките митническите органи могат всъщност да извършват контрол на търговските документи и данни за вносните или износните операции с декларираните стоки, включително и на последващите търговски операции с тях, и имат право да извършват и проверка на стоките, ако те все още могат да бъдат представени.

               30

               По този начин посочената разпоредба позволява на митническите органи да преразглеждат предходни митнически декларации, които не са били проверени по реда на член 68 от Митническия кодекс и които поради това са били разгледани съгласно член 71, параграф 2 от този кодекс в съответствие с посочените в тях данни (вж. в този смисъл Решение от 15 септември 2011 г. по дело „ДП груп“, C-138/10, Сборник, стр. I-8369, точка 37).

               31

               Няма пречка за тази цел митническите органи да разширят действието на резултатите от дадена частична проверка на включени в митническа декларация стоки и по отношение на стоки, включени в предходни митнически декларации, които същите органи вече са разрешили да бъдат вдигнати, когато стоките са еднакви — нещо, което само запитващата юрисдикция може да провери. Установяването на идентичността на стоките може по-специално да се основе на контрола на търговските документи и данни за вносните или износните операции с декларираните стоки, включително и на последващите търговски операции с тях, и в частност да се основе на посочените от декларатора данни, съгласно които тези стоки произлизат от същия производител, имат същото наименование, същия външен вид и същия състав като стоките, които са включени в предходните митнически декларации.

               32

               Подобно разширяване на обхвата е оправдано от самата цел на Митническия кодекс, който съгласно съображение 5 от него осигурява правилното прилагане на неговите разпоредби, като, видно от точка 23 от настоящото решение, гарантира същевременно бързи и ефикасни процедури в интерес както на икономическите оператори, така и на митническите органи, освобождавайки ги от осъществяването на систематични проверки на всички включени в дадена митническа декларация стоки, с което ограничава, доколкото е възможно, в съответствие със съображение 6 от кодекса формалностите и митническите проверки (вж. в този смисъл Решение по дело Derudder, посочено по-горе, точки 42 и 45).

               33

               Тази възможност съответства също на специфичната логика на член 78 от Митническия кодекс, която се състои в съобразяването на митническата процедура с действителното положение чрез поправяне на материалните грешки или пропуски, както и грешките при тълкуването на приложимото право (вж. в този смисъл Решение по дело Overland Footwear, посочено по-горе, точка 63, Решение от 14 януари 2010 г. по дело Terex Equipment и др., C-430/08 и C-431/08, Сборник, стр. I-321, точка 56 и Решение от 12 юли 2012 г. по дело Südzucker и др., C‑608/10, C‑10/11 и C‑23/11, точка 47).

               34

               Във връзка с това е без значение, ако в случай като този в главното производство деклараторът вече не е в състояние да поиска допълнителна проверка на съответните стоки и евентуално вземане на допълнителни проби.

               35

               Всъщност член 78 от Митническия кодекс по принцип е приложим, след като е разрешено вдигането на стоките, в момент, когато тяхното представяне може да се окаже невъзможно (вж. Решение по дело Overland Footwear, посочено по-горе, точка 66).

               36

               При всички случаи, както посочват повечето от представилите писмени становища заинтересовани страни, от самия текст на член 78, параграф 2 от Митническия кодекс следва, че последващият контрол на митническите декларации може да бъде осъществен по документи, без да е необходимо митническите органи да проверяват физически стоките, тъй като подобна проверка е предвидена само когато стоките „все още могат да бъдат представени“ (вж. в този смисъл Решение от 22 ноември 2012 г. по дело Digitalnet и др., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 и C‑383/11, точки 66 и 67).

               37

               При тези условия митническите органи могат да разширят използването на резултатите от частична проверка, като ги приемат за валидни по отношение на включени в предходни митнически декларации стоки, когато стоките, които са били предмет на частична проверка, и тези, които са включени в предходни митнически декларации, са идентични по-специално поради това че съгласно осъществен контрол на търговските документи и данни за вносните или износните операции с декларираните стоки, включително и на последващите търговски операции с тях, и в частност поради посочените от декларатора данни, тези стоки произлизат от същия производител, имат същото наименование, същия външен вид и същия състав — нещо, което само запитващата юрисдикция може да провери.

               38

               Важно е обаче, че деклараторът има право да оспори подобно разширително прилагане по-специално когато подобно на случая в главното производство счита, независимо от посочените от самия него в митническата декларация данни, че резултатът от частичната проверка на включени в дадена митническа декларация стоки не е приложим към стоките, включени в предходни митнически декларации, представяйки всички възможни доказателства в подкрепа на това твърдение, които биха могли да докажат липсата на идентичност между разглежданите стоки (вж. по аналогия Решение по дело Derudder, посочено по-горе, точка 42).

               39

               Във връзка с това следва все пак да се подчертае, че общо и абстрактно твърдение — каквото е посоченото от GFSL в неговите писмени становища пред Съда, че когато става дума за хранителни стоки като разглежданите в спора в главното производство, различни фактори са могли да променят химическия им състав, и по-специално тяхното съдържание на скорбяла — не може да се счита за релевантно, тъй като дори подобни обстоятелства да се приемат за доказани, въз основа на тях деклараторът не е представил данни за включените в предходните митнически декларации стоки, които да са различни от тези, които са били представени във връзка със стоките, предмет на частична проверка, или евентуално не е поискал промяна на тези декларации, поради което не е доказано, нито впрочем това се твърди, че подобни фактори са могли да окажат влияние върху класирането на тези стоки в Комбинираната номенклатура. Така или иначе задача на запитващата юрисдикция е да направи необходимите преценки в това отношение.

               40

               Накрая следва да се отбележи, че член 78 от Митническия кодекс не въвежда никакъв специфичен срок за поправянето на митническите декларации, поради което митническите органи в съответствие с член 221, параграф 3 от същия кодекс могат да съобщят на длъжника нов размер на митническото задължение в срок от три години от възникването на това задължение.

               41

               В случая обаче, при условие че запитващата юрисдикция извърши съответната проверка, от представените на Съда доказателства следва, че този срок е бил спазен, както това бе потвърдено от GFSL в отговор на поставен от Съда въпрос в хода на съдебното заседание, тъй като, видно от точки 11 и 12 от настоящото решение, първата от променените митнически декларации е от 4 юни 2004 г., а новото данъчно задължение е било съобщено на 31 май 2007 г.

               42

               С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 70, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че доколкото тази разпоредба е приложима само към стоките, включени в „една декларация“, когато митническите органи проверяват тези стоки в периода преди да разрешат вдигането на стоките, тя не допуска тези органи, в случай като този в главното производство, да разширяват действието на резултатите от частична проверка на стоки, включени в митническа декларация, и по отношение на стоки, включени в предходни митнически декларации, които същите органи вече са разрешили да бъдат вдигнати.

               43

               От друга страна, член 78 от същия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че допуска резултатите от частична проверка на включени в митническа декларация стоки, чрез вземането на проби от тях, да се приемат за валидни от митническите органи и по отношение на стоките, включени в подадени от същия декларатор предходни митнически декларации, които не са били и не могат вече да бъдат подложени на такава проверка, доколкото е било разрешено тяхното вдигане, когато тези стоки са идентични, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

         По съдебните разноски

               44

               С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Член 70, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността трябва да се тълкува в смисъл, че доколкото тази разпоредба е приложима само към стоките, включени в „една декларация“, когато митническите органи проверяват тези стоки в периода преди да разрешат вдигането на стоките, тя не допуска тези органи, в случай като този в главното производство, да разширяват действието на резултатите от частична проверка на стоки, включени в митническа декларация, и по отношение на стоки, включени в предходни митнически декларации, които същите органи вече са разрешили да бъдат вдигнати.

                     От друга страна, член 78 от посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че допуска резултатите от частична проверка на включени в митническа декларация стоки, чрез вземането на проби от тях, да се приемат за валидни от митническите органи и по отношение на стоките, включени в подадени от същия декларатор предходни митнически декларации, които не са били и не могат вече да бъдат подложени на такава проверка, доколкото е било разрешено тяхното вдигане, когато тези стоки са идентични, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: латвийски.