title: Решение на Съда (четвърти състав) от 19 октомври 2017 г.#Vereniging Hoekschewaards Landschap срещу Staatssecretaris van Economische Zaken.#Преюдициално запитване, отправено от Raad van State.#Преюдициално запитване — Директива 92/43/ЕИО — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Решение за изпълнение (ЕС) 2015/72 — Списък на териториите от значение за Общността в Атлантическия биогеографски регион — Намаляване на площта на дадена територия — Научна грешка — Валидност.#Дело C-281/16.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      19 октомври 2017 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Директива 92/43/ЕИО — Опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна — Решение за изпълнение (ЕС) 2015/72 — Списък на териториите от значение за Общността в Атлантическия биогеографски регион — Намаляване на площта на дадена територия — Научна грешка — Валидност“
      По дело C‑281/16
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия) с акт от 18 май 2016 г., постъпил в Съда на 20 май 2016 г., в рамките на производството по дело,

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      срещу

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: T. von Danwitz, председател на състава, C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe и C. Lycourgos (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: J. Kokott,
      секретар: L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 11 май 2017 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               –

               за Vereniging Hoekschewaards Landschap, от A. Jonkhoff и W. Zwier, advocaten,

               –

               за нидерландското правителство, от K. Bulterman, B. Koopman и C. S. Schillemans, в качеството на представители,

               –

               за Европейската комисия, от E. Manhaeve и C. Hermes, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 15 юни 2017 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване е относно валидността на Решение за изпълнение (ЕС) 2015/72 на Комисията от 3 декември 2014 година за приемане на осма актуализация на списъка на териториите от значение за Общността в Атлантическия биогеографски регион (ОВ L 18, 2015 г., стр. 385).

               2

               Това преюдициално запитване е отправено в рамките на спор между Vereniging Hoekschewaards Landschap и Staatssecretaris van Economische Zaken (държавен секретар по икономическите въпроси, Нидерландия) (наричан по-нататък „държавният секретар“) и е с предмет законосъобразността на решение за намаляването на територията на специална защитена зона (наричана по-нататък „СЗЗ“).

         Правна уредба
      Правото на Съюза
      Директива 92/43/ЕИО

               3

               Член 1 от Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 година за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (ОВ L 206, 1992 г., стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109) в редакцията от Директива 2006/105/ЕО на Съвета от 20 ноември 2006 година (ОВ L 363, 2006 г., стр. 368; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 18, стр. 147) гласи следното:
               „По смисъла на настоящата директива:

                        а)

                           опазване означава серия от мерки, които се изискват за запазване или възстановяване на естествените местообитания и популациите на диви животински и растителни видове в благоприятно състояние по смисъла на букви д) и и);

                  […]

                        д)

                           състояние на запазване на естествено местообитание означава съвкупността от въздействия върху естественото местообитание и характерните за него видове и които могат да повлияят дългосрочно на естественото му разпространение, структура и функции, както и на дългосрочното оцеляване на характерните видове в рамките на територията, посочена в член 2.
                        Състоянието на запазване на едно естествено местообитание се счита за „благоприятно“, ако:

                                 –

                                 неговият естествен район на разпространение в рамките на територията, която тази област заема, е постоянен или се разширява,
                                 и

                                 –

                                 са налице необходимите структура и функции за дългосрочното му поддържане и предпоставките за по-нататъшното му съществуване в обозримо бъдеще
                                 и

                                 –

                                 състоянието на запазване на характерните за него видове по смисъла на буква и) е благоприятно;

                  […]

                        и)

                           състояние на запазване на вид означава съвкупността от въздействия, които могат дългосрочно да повлияят върху разпространението и гъстотата на популациите на съответните видове на територията, посочена в член 2;

                           Състоянието на запазване се счита за „благоприятно“, ако:

                                 –

                                 въз основа на данните от динамиката на [популацията на] вида може да се приеме, че този вид е жизнеспособен елемент на естественото си местообитание и ще продължи да бъде такъв в дългосрочен аспект
                                 и

                                 –

                                 естественият район на разпространение на този вид нито намалява, нито е вероятно да намалее в обозримо бъдеще,
                                 и

                                 –

                                 налице е и вероятно ще продължава да бъде налице достатъчно голямо местообитание, което може в дългосрочен аспект да поддържа популацията на този вид;

                  […]

                        к)

                           територия от значение за Общността означава територия в биогеографския регион или региони, към които принадлежи, която допринася в значителна степен за съхраняването или за възстановяването в благоприятно състояние на запазване на естественото местообитание съгласно приложение I или на вид съгласно приложение II, а също може да допринесе в значителна степен за [кохерентността] на посочената в член 3 мрежа „Натура 2000“ и/или за биологичното разнообразие на съответния биогеографски район или райони.
                        […]

                        л)

                        [СЗЗ] означава територия от значение за Общността, определена от държавите членки чрез законова или административна разпоредба и/или договор, в която се провеждат мероприятията, необходими за опазване или възстановяване на благоприятно състояние на запазване на естествените местообитания и/или популации на видовете, за които тя е определена;
                        […]“.

               4

               Член 2 от Директивата за местообитанията гласи:
               „1.   Настоящата директива има за цел да допринесе за осигуряване биологичното разнообразие чрез запазване на естествените местообитания, както и на дивата фауна и флора върху европейската територия на държавите членки, за които е валиден Договорът [за ЕО].
               2.   Мерките, взети в изпълнение на настоящата директива, имат за цел да запазят или възстановят благоприятното състояние на запазване на естествените местообитания и видовете диви животни и растения от интерес за Общността.
               3.   Мерките, взети в изпълнение на настоящата директива, вземат под внимание икономическите, социалните и културните изисквания, както и регионалните и местните особености“.

               5

               Член 3, параграф 1 от посочената директива предвижда:
               „Изгражда се единна европейска екологична мрежа на [СЗЗ], наречена „Натура 2000“. Тази мрежа, състояща се от територии, обхващащи естествените местообитания от приложение I, както и местообитанията на видовете от приложение II, дава възможност за запазването или където е подходящо, възстановяването на благоприятно състояние на запазване на тези типове естествени местообитания и местообитанията на видовете в техния естествен район на разпространение“.

               6

               Съгласно член 4 от посочената директива:
               „1.   Въз основа на критериите, установени в приложение III (етап 1), и съответната научна информация всяка държава членка представя списък на териториите, като посочва намиращите се в тях типове естествени местообитания от приложение I и местни видове от приложение II, които обитават тези територии. […] Държавите членки представят, ако е необходимо, списък, адаптиран в светлината на резултатите от посочения в чл. 11 контрол.
               […]
               2.   Въз основа на установените в приложение III (етап 2) критерии и в рамките на девет от посочените в член 1, буква в), iii) биогеографски региони, както и в цялата територия, посочена в член 2, параграф 1, Комисията в съгласие с държавите членки съставя от списъците на държавите членки проектосписък на териториите от значение за Общността, в който се идентифицират територии с един или повече типове приоритетни естествени местообитания или с един или повече природни [приоритетни] видове.
               […]
               Списъкът на териториите, избрани като територии от значение за Общността, в който се идентифицират териториите с един или повече типове приоритетни естествени местообитания или с един или повече приоритетни видове, се приема от Комисията съгласно процедурата, установена в член 21.
               […]
               4.   Ако дадена територия е приета като територия от значение за Общността съгласно процедурата на параграф 2, съответната държава членка я определя за [СЗЗ] във възможно най-кратък срок, но не по-късно от шест години, като установява приоритетите според важността на тези територии за опазване или възстановяване в благоприятно консервационно състояние на тип естествено местообитание от приложение I или на вид от приложение II и за кохерентността на мрежата „Натура 2000“ и в светлината на застрашеността на тези територии от увреждане или унищожаване.
               […]“.

               7

               Член 9 от Директивата за местообитанията гласи следното:
               „Комисията обсъжда периодично в съответствие с процедурата съгласно член [19] приноса на „Натура 2000“ за постигане на целите, посочени в членове 2 и 3. В този контекст може да бъде разглеждано декласифицирането на [СЗЗ] в случаите, в които основание за това дава природното развитие, отбелязано като резултат от наблюдението, предвидено в член 11“.

               8

               Член 11 има следната формулировка:
               „Държавите членки осъществяват наблюдение на нивото на запазване на посочените в член 2 естествени местообитания и видове, при което особено внимание се отделя на приоритетните естествени местообитания и приоритетните видове“.

               9

               В приложение III от посочената директива се съдържат критериите за подбор на териториите, които могат да бъдат определени като територии от значение за Общността (наричани по-нататък „ТЗО“) и да бъдат обозначени като СЗЗ. Що се отнася по-специално до критериите по отношение на първия етап, те се изразяват в „[о]ценка на национално ниво на относителното значение на областите за всеки вид естествено местообитание в приложение I и всеки вид от приложение II (включително приоритетните типове естествени местообитания и приоритетните видове)“, като това приложение съдържа следния текст:

                        „А.

                           Критерии за оценка на областите за даден тип естествени местообитания от приложение I

                                 а)

                                 Степен на представителност на естествения тип местообитание за съответната област.

                                 б)

                                 Площ от областта, покрита от естествени типове местообитания. в сравнение с общата площ, покрита от същия тип естествени местообитания в границите на националната територия.

                                 в)

                                 Степен на съхранение на структурата и функциите на съответния естествен тип местообитание и възможности за възстановяване.

                                 г)

                                 Глобална оценка на стойността на областта за съхраняването на съответния тип естествено местообитание.

                        Б.

                           Критерии за оценка на териториите, използвани за даден вид от приложение II

                                 а)

                                 Размер и плътност на популацията на вида, обитаваща областта в сравнение с популациите, представени в границите на националната територия.

                                 б)

                                 Степен на съхраняване на характерните черти на местообитанието, които са от значение за съответния вид. и възможности за възстановяване.

                                 в)

                                 Степен на изолация на популацията, обитаваща областта. в сравнение с естественото разпространение на вида.

                                 г)

                                 Глобална оценка на стойността на областта за съхраняването на съответния вид“.

         Решенията, приети от Комисията в приложение на член 4, параграф 2, трета алинея от Директивата за местообитанията

               10

               С Решение 2004/813/ЕО на Комисията от 7 декември 2004 година за приемане съгласно Директива 92/43/ЕИО на Съвета на списъка с обекти от значение за Общността за Атлантическия биогеографски регион (ОВ L 387, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 13, стр. 5) по предложение на Кралство Нидерландия Комисията определя територията Haringvliet (Нидерландия) за СЗЗ с код NL 1000015 и с площ от 11108 хектара (ha).

               11

               След извършените седем последователни актуализации на списъка на СЗЗ за Атлантическия биогеографски регион територията Haringvliet се запазва в този списък със същата площ.

               12

               За сметка на това с Решение за изпълнение 2015/72, с което се прави осмата актуализация на посочения списък, Комисията запазва територията Haringvliet като СЗЗ, но с площ от 10988 ha.

         Нидерландското право

               13

               Член 10а, параграф 1 от Natuurbeschermingswet 1998 (Закон за опазването на природата от 1998 г.) от 25 май 1998 г. гласи следното:
               „Министърът определя териториите с оглед имплементирането […] на Директива [за местообитанията]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

               14

               От акта за преюдициално запитване следва, че полдерът Leenheeren е с площ от 110 ha и е част от територията Haringvliet, когато последната е включена с Решение 2004/813 в списъка с ТЗО за Атлантическия биогеографски регион поради възможностите за възстановяване, които този полдер предоставя на типовете естествени местообитания и на съответните видове, представени в ТЗО Haringvliet. В действителност се предвижда, че тъй като полдерът Leenheeren се състои от земеделски земи и не обхваща типове местообитания и съответни видове, защитени в посочената ТЗО, следва да бъде подложен на действие, наречено „деполдеризация“, изразяващо се в преобразуването на природна зона, подложена на въздействието на приливите и отливите, с цел да се развие нейният потенциал.

               15

               С решение от 4 юли 2013 г. на основание на член 10а от Закона за опазване на природата от 1998 г. Кралство Нидерландия определя територията Haringvliet за СЗЗ, но изключва от нея полдера Leenheeren. С постановление от 1 октомври 2014 г. Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия) отменя това решение, тъй като полдерът Leenheeren не е включен в тази СЗЗ. Тази юрисдикция в действителност счита, че тъй като в Решение 2004/813 Комисията е приела, че полдерът Leenheeren е в границите на ТЗО Haringvliet, Кралство Нидерландия е длъжно на основание член 4, параграф 4 от Директивата за местообитанията да включи този полдер в посочената СЗЗ.

               16

               През м. октомври 2013 г. Кралство Нидерландия предлага на Комисията да изключи полдера Leenheeren от границите на ТЗО Haringvliet, вследствие на което да намали съответно нейната площ.

               17

               С писмо от 10 септември 2014 г. Комисията иска от тази държава членка да представи допълнителни обяснения относно проекта за намаляване на площта на ТЗО Haringvliet.

               18

               С писмо от 30 септември 2014 г. държавният секретар уведомява Комисията, че полдерът Leenheeren няма природна стойност и че са изоставени първоначалните проекти за преобразуване на този полдер, тъй като възстановяването на влажните зони Beningerwaard, Tiengemeten и на полдери с по-малка площ от тази на ТЗО Haringvliet е достатъчно за постигане на целите за съхраняване на СЗЗ. Държавният секретар допълва в това писмо, че проектът за деполдеризация е изоставен поради политически, социални и бюджетни причини.

               19

               С писмо от 24 октомври 2014 г. службите на Комисията отговарят, че приемат предложението за промяна на ТЗО Haringvliet, имайки предвид, от една страна, положителната оценка от страна на нидерландските органи относно наличния потенциал за възстановяване в други части от тази територия и от друга страна, относно обстоятелството, че определен брой възстановителни мерки вече били предприети или били планирани на други места. В това писмо Комисията приема, че първоначалното предложение за включване на полдера Leenheeren в ТЗО Haringvliet съставлява „научна грешка“.

               20

               С Решение за изпълнение 2015/72 Комисията, като запазва територията Haringvliet в списъка с ТЗО за Атлантическия биогеографски регион, изключва полдера Leenheeren от тази територия.

               21

               С решение от 28 април 2015 г. на основание член 10а от Закона за опазване на природата от 1998 г., воден от целта да приложи Решение да изпълнение 2015/72, държавният секретар определя ТЗО Haringvliet за СЗЗ, като изключва от нея полдера Leenheeren.

               22

               Тъй като смята, че този полдер има уникален потенциал за възстановяване на природата в естуара, но въпреки това не е включен в ТЗО Haringvliet, Vereniging Hoekschewaards Landschap обжалва решението на Raad van State (Държавен съвет) от 28 април 2015 г.

               23

               Raad van State (Държавен съвет) подчертава, че държавният секретар е изтъкнал пред него, че научната грешка се дължи на обстоятелството, че когато предложил включването на територията Haringvliet в списъка с ТЗО, той погрешно приел, че полдерът Leenheeren бил не само подходящ, но също така и необходим, за да се постигнат целите за запазване на тази територия. Тази юрисдикция поставя въпроса дали при тези обстоятелства, независимо че искането от страна на Кралство Нидерландия би могло да бъде подкрепено с достатъчно данни, намаляването на посочената територия би могло да бъде обосновано с такова съображение.

               24

               При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Валидно ли е Решение за изпълнение [2015/72] в частта му, в която с него в този списък е включена територията Haringvliet […], като от нея е изключен полдерът Leenheeren?“.

         По преюдициалния въпрос

               25

               С поставения въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали е валидно намаляването на площта на територията Haringvliet, след като от нея е изключен полдерът Leenheeren, с мотива че първоначалното му включване се дължало на научна грешка.

               26

               Преди всичко останало следва да се отбележи, че настоящото дело не попада в приложното поле на член 9 от Директивата за местообитанията, съгласно който СЗЗ може да бъде декласифицирана „в случаите, в които основание за това дава природното развитие, отбелязано като резултат от наблюдението, предвидено в член 11“, тъй като Кралство Нидерландия не твърди, че е налице подобно развитие.

               27

               В действителност, тъй като с Решение 2004/813 по предложение на Кралство Нидерландия и в приложение на критериите, изброени в приложение III към Директивата за местообитанията, Комисията включва полдера Leenheeren в ТЗО Haringvliet с оглед на неговия потенциал за възстановяване на естествените обитания и на съответните видове, представени в тази ТЗО, в Решение за изпълнение 2015/72 тази институция обосновава изключването на посочения полдер от ТЗО Haringvliet, като изтъква обстоятелството, че първоначалното му включване в тази ТЗО се дължало на научна грешка.

               28

               Следователно, за да се отговори на поставения на Съда преюдициален въпрос, трябва да се провери дали Директивата за местообитанията предоставя на Комисията правомощието по предложение на съответната държава членка да намали площта на дадена ТЗО, когато при първоначалното включване на съответната територия в списъка с ТЗО е допусната научна грешка, и в зависимост от конкретния случай, дали разглежданото в главното дело намаляване може да бъде законосъобразно обосновано с подобна грешка.

               29

               Във връзка с това следва да се посочи, че по отношение на Директива 79/409/ЕИО на Съвета от 2 април 1979 година относно опазването на дивите птици (ОВ L 103, 1979 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 77) Съдът приема, че грешка, свързана с предаването на информация на Комисията, при определянето на дадена специална защитена зона може да доведе до намаляване на площта на такава зона с оглед поправката на тази грешка (вж. в този смисъл решение от 25 ноември 1999 г., Комисия/Франция, C‑96/98, EU:C:1999:580, т. 55). По делото, завършило с постановяването на това решение, Съдът установява, че административната грешка, допусната при определянето на площта, е възможно да бъде поправена, като се пристъпи към адаптиране на площта на съответната защитена зона.

               30

               Освен това при липсата на особени разпоредби в Директивата за местообитанията следва да се приеме, че адаптирането на списъка на ТЗО, предложен от държавите членки на Комисията на основание член 4, параграф 1 от тази директива, може да се изразява в намаляване на площта на дадена територия, като се следва същата процедура като тази за включване на територията в посочения списък (вж. по аналогия решение от 3 април 2014 г., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, т. 26).

               31

               Във връзка с това следва да се посочи, че за да се изготви списък на ТЗО, който е от естеството да допринесе за изграждането на единна европейска екологична мрежа на СЗЗ, Комисията трябва да разполага с подробен опис на териториите, които на национално равнище имат съществено значение от екологична гледна точка по отношение на целта за запазването на естествените местообитания и на дивата флора и фауна, посочена в Директивата за местообитанията (вж. решение от 7 ноември 2000 г., First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, т. 22).

               32

               Само по този начин е възможно реализирането на целта, посочена в член 3, параграф 1, първа алинея от Директивата за местообитанията — за поддържането или възстановяването в благоприятно състояние на запазване на тези типове естествени местообитания и обитания на съответните видове в естествените области на тяхното разпространение, които се намират от двете страни на една или няколко вътрешни за Европейския съюз граници. В действителност от член 1, букви д) и и) във връзка с член 2, параграф 1 от посочената директива следва по-специално, че оценката на благоприятното състояние на запазване на естествено местообитание или на биологичен вид се извършва, като се вземе предвид цялата европейска територия на държавите членки, на която се прилага Договорът (решение от 7 ноември 2000 г., First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, т. 23).

               33

               Съгласно формулировката на член 4, параграф 1 от Директивата за местообитанията обаче съответната територия се предлага от заинтересуваната държава членка въз основата на критериите, установени в приложение III към тази директива, и съответната научна информация. От това следва, с оглед на цитираната в точка 29 от настоящото решение съдебна практика, че ако с научни аргументи се докаже наличието на грешка, допусната във връзка с представената относима научна информация, по този начин при необходимост може да се обоснове намаляването на площта на дадена ТЗО.

               34

               Това тълкуване се подкрепя и от практиката на Съда, съгласно която не следва напразно да се използват ресурси за управлението на дадена територия, които биха се оказали безполезни за опазването на естествените местообитания и на съответните видове (вж. в този смисъл решение от 3 април 2014 г., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, т. 28).

               35

               Въпреки това, макар и държавите членки да разполагат с известна свобода на преценката, когато съгласно член 4, параграф 1 от Директивата за местообитанията предлагат списък с територии, които могат да бъдат определени за ТЗО (решение от 3 април 2014 г., Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, т. 27), те не би следвало да разполагат е една и съща свобода на преценката в случаите, в които те предлагат на Комисията да пристъпи към намаляване на площта на дадена ТЗО.

               36

               В действителност, както посочва генералният адвокат в точка 28 от представеното заключение, тъй като вписването на дадена територия в списъка обосновава презумпцията, че тази територия в нейната цялост е от значение за постигане на целта за запазването на естествените местообитания и на дивата флора и фауна по смисъла на директивата, предложението на държава членка за намаляването на площта на определена територия от списъка на ТЗО предполага представяне на доказателство, че въпросната територия не е от съществено значение за постигането на тази цел на национално равнище. Освен това Комисията трябва да приема и да изпълни предложението само след като стигне до извода, че въпросните територии не са необходими за постигането на посочените цели и от гледна точка на Съюза като цяло.

               37

               В конкретния случай от преписката по делото, с която разполага Съдът, следва, че нидерландските органи обосновават искането до Комисията полдерът Leenheeren да бъде изключен от ТЗО Haringvliet не с обстоятелството, че е допусната грешка, когато държавата членка представила предложението по член 4, параграф 1, първа алинея от Директивата за местообитанията, що се отнася до екологичната стойност на този полдер и неговия капацитет да допринесе за реализирането на посочените в членове 2 и 3 от Директивата цели, а с обстоятелството, че през 2011 г. е взето решение за преоценка на националната политика относно природната среда. Тези органи не поддържат по-специално в нито един момент, че вследствие преобразуването на тази земеделска земя в естествена зона, подложена на въздействието на приливите и отливите, се загубва потенциалът на посочения полдер, що се отнася до възстановяването на типовете естествени местообитания и на съответните видове. Впрочем с писмо от 30 септември 2014 г., адресирано до Комисията, посочените органи изтъкват, че проектът, предвиждащ развитието на природната стойност на този полдер, е изоставен поради политически, социални и бюджетни причини, предвид обстоятелството че постигнатото развитие в други части от територията Haringvliet било достатъчно за постигането на целите на тази територия.

               38

               Във връзка с това в рамките на съдебното заседание нидерландското правителство потвърждава, че Кралство Нидерландия не твърди, че е допусната „научна грешка“, когато е представило на Комисията предложението си за намаляване на площта на ТЗО Haringvliet.

               39

               В допълнение, от своя страна Комисията не представя на Съда никакви убедителни научни аргументи, доказващи обстоятелството, че подобна грешка е допусната при първоначалното предложение.

               40

               Следователно при осмата актуализация на списъка на ТЗО за Атлантическия биогеографски регион, извършена с Решение за изпълнение 2015/72, Комисията не може да се позовава на наличието на научна грешка, допусната при включването в този списък на територията Haringvliet, като от нея е изключен полдерът Leenheeren.

               41

               С оглед на изложените съображения следва да бъде констатирано, че Решение за изпълнение 2015/72 е невалидно, тъй като с него в списъка с ТЗО за Атлантическия биогеографски регион се включва територията Haringvliet, като от нея е изключен полдерът Leenheeren.

         По съдебните разноски

               42

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                     Решение за изпълнение (ЕС) 2015/72 на Комисията от 3 декември 2014 година за приемане на осма актуализация на списъка на териториите от значение за Общността в Атлантическия биогеографски регион е невалидно в частта му, с която територията Haringvliet (NL 1000015) се включва в този списък, като от нея е изключен полдерът Leenheeren.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: нидерландски.


Решение на Съда от 27 октомври 1993 г. # Наказателно производство срещу Annick Taillandier, épouse Neny. # Искане за преюдициално заключение: Tribunal de police de Vichy - Франция. # Дело C-92/91.


Решение на Съда (втори състав) от 21 април 2005 г.#Pierre Housieaux срещу Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Искане за преюдициално заключение: Conseil d'État - Белгия.#Директива 90/313/ЕИО.#Дело C-186/04.


title: Решение на Съда (първи състав) от 12 юни 2008 г.#O2 Holdings Limited и O2 (UK) Limited срещу Hutchison 3G UK Limited.#Искане за преюдициално заключение: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Обединеното кралство.#Марки - Директива 89/104/EИО - Член 5, параграф 1 - Изключителни права на притежателя на марката - Използване в сравнителна реклама на знак, идентичен или сходен с марка - Ограничаване на действието на марката - Сравнителна реклама - Директиви 84/450/EИО и 97/55/ЕО - Член 3а, параграф 1 - Условия за разрешена сравнителна реклама - Използване на марката на конкурент или на знак, сходен с тази марка.#Дело C-533/06.

text:
      Дело C-533/06
      O2 Holdings Limited и O2 (UK) Limited
      срещу
      Hutchison 3G UK Limited
      (Преюдициално запитване, отправено от
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
      „Марки — Директива 89/104/EИО — Член 5, параграф 1 — Изключително право на притежателя на марката — Използване в сравнителна реклама на знак, идентичен или подобен на марка — Ограничаване на действието на марката — Сравнителна реклама — Директиви 84/450/EИО и 97/55/ЕО — Член 3а, параграф 1 — Условия за разрешена сравнителна реклама — Използване на марката на конкурент или на знак, подобен на тази марка“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Марки — Директива 89/104 — Право на притежателя на марка да се противопостави на използването
            от трето лице на идентичен или подобен знак за идентични или подобни стоки или услуги
      (член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Марки — Директива 89/104 — Право на притежателя на марка да се противопостави на използването
            от трето лице на идентичен или подобен знак за идентични или подобни стоки или услуги
      (член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 на Съвета и член 3а, параграф 1 от Директива 84/450 на Съвета)
      3.        Сближаване на законодателствата — Марки — Директива 89/104 — Регистрация на нова марка — Наличие на по-ранна идентична или
            подобна марка, регистрирана за идентични или подобни стоки или услуги — Право на притежателя на марка да се противопостави
            на използването от трето лице на идентичен или подобен знак за идентични или подобни стоки или услуги — Вероятност от объркване
      (член 4, параграф 1, буква б) и член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 на Съвета)
      4.        Сближаване на законодателствата — Марки — Директива 89/104 — Право на притежателя на марка да се противопостави на използването
            от трето лице на идентичен или подобен знак за идентични или подобни стоки или услуги
      (член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 на Съвета и член 3а от Директива 84/450 на Съвета)
      1.        Използването от рекламодателя в сравнителна реклама на знак, идентичен или подобен на марката на конкурент, с цел да се идентифицират
         стоките или услугите, предлагани от последния, се разглежда като използване за самите стоки или услуги на рекламодателя по
         смисъла на член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 относно марките.

      Всъщност, от една страна, член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 трябва да се тълкува в смисъл, че визира използването
         на знак, идентичен или подобен на марката, за стоки, пуснати на пазара от трето лице, или за предоставяни от него услуги.

      От друга страна, реклама, чрез която рекламодателят сравнява стоките и услугите, които той пуска на пазара, с тези на конкурент,
         явно има за цел да популяризира стоките и услугите на този рекламодател. Чрез подобна реклама рекламодателят се опитва да
         отличи своите стоки и услуги, сравнявайки техните характеристики с тези на конкурентни стоки и услуги. Този анализ се потвърждава
         от съображение 15 от Директива 97/55, в което общностният законодател подчертава, че планираният резултат на сравнителната
         реклама е стоките и услугите на рекламодателя да бъдат различими от тези на неговия конкурент.

      (вж. точки 34—36)
      2.        Член 5, параграфи 1 и 2 от Първа директива 89/104 относно марките и член 3а, параграф 1 от Директива 84/450 относно заблуждаващата
         и сравнителната реклама, изменена с Директива 97/55, трябва да се тълкуват в смисъл, че притежателят на регистрирана марка
         няма право да забрани използването от трето лице на знак, идентичен или подобен на неговата марка, в сравнителна реклама,
         която отговаря на всички условия, за да бъде разрешена, посочени в споменатия член 3а, параграф 1.

      Когато обаче са налице предвидените в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 условия за забрана на използването
         на знак, идентичен или подобен на регистрирана марка, е изключено сравнителната реклама, в която е използван този знак, да
         отговаря на условието, за да бъде разрешена, предвидено в член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450, изменена с Директива
         97/55.

      Всъщност, от една страна, в случай на прилика между марката и знака и между стоките или услугите вероятността от объркване
         представлява специално условие за защита. Така член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 следва да се приложи единствено
         ако поради идентичността или приликата между марките и обозначените стоки или услуги в съзнанието на потребителите съществува
         вероятност от объркване. От друга страна, от член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450 следва, че сравнителна реклама
         не е разрешена, ако е налице вероятност от объркване между рекламодателя и конкурент или между марките, стоките или услугите
         на рекламодателя и тези на конкурент. В светлината на съображения 13—15 от Директива 97/55 следва да се даде същото тълкуване
         на понятието „объркване“, използвано както в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, така и в член 3а, параграф 1,
         буква г) от Директива 84/450.

      (вж. точки 45—49 и 51; точка 1 от диспозитива)
      3.        Понятието за вероятност от объркване е едно и също в член 4, параграф 1, буква б) и член 5, параграф 1, буква б) от Първа
         директива 89/104 относно марките.

      В рамките на член 4, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 обаче се разглежда заявка за регистрация на марка. След като
         марката бъде регистрирана, притежателят на тази марка има правото да я използва, както намери за добре, така че за да се прецени
         дали заявката за регистрация попада в обхвата на основанието за отказ, предвидено в тази разпоредба, следва да се провери
         дали съществува вероятност от объркване с по-ранната марка на предявилия възражение във всички обстоятелства, в които заявената
         марка, ако бъде регистрирана, би могла да се използва.

      От друга страна, в хипотезата, визирана в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, третото лице, което използва знак,
         идентичен или подобен на регистрирана марка, не претендира никакво свързано с марка право върху този знак, а го използва в
         определени случаи. При това положение, за да се прецени дали притежателят на регистрираната марка има право да се противопостави
         на това специфично използване, разглеждането следва да се ограничи до обстоятелствата, които характеризират споменатото използване,
         без да е необходимо да се установява дали друго използване на същия знак при други обстоятелства също би могло да създаде
         вероятност от объркване.

      (вж. точки 65—67)
      4.        Член 5, параграф 1, буква б) от Първа директива 89/104 относно марките трябва да се тълкува в смисъл, че притежателят на регистрирана
         марка няма право да забрани използването от трето лице в сравнителна реклама на знак, подобен на тази марка, за стоки или
         услуги, идентични или подобни на тези, за които е регистрирана споменатата марка, когато това използване не поражда вероятност
         от объркване в съзнанието на потребителите, като това не зависи от обстоятелството дали споменатата сравнителна реклама отговаря
         на всички условия, за да бъде разрешена, посочени в член 3а от Директива 84/450 относно заблуждаващата и сравнителната реклама,
         изменена с Директива 97/55.

      (вж. точка 69; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      12 юни 2008 година(*)

      „Марки — Директива 89/104/EИО — Член 5, параграф 1 — Изключително право на притежателя на марката — Използване в сравнителна реклама на знак, идентичен или подобен на марка — Ограничаване на действието на марката — Сравнителна реклама — Директиви 84/450/EИО и 97/55/ЕО — Член 3а, параграф 1 — Условия за разрешена сравнителна реклама — Използване на марката на конкурент или на знак, подобен на тази марка“
      По дело C‑533/06
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
         (Обединено кралство) с акт от 14 декември 2006 г., постъпил в Съда на 28 декември 2006 г., в рамките на производство по дело

      O2 Holdings Limited,
      O2 (UK) Limited
      срещу
      Hutchison 3G UK Limited,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н A. Tizzano, г‑н A. Borg Barthet, г‑н M. Ilešič (докладчик) и г‑н E.
         Levits, съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑н J. Swedenborg, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 ноември 2007 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за O2 Holdings Limited и O2 (UK) Limited, от г‑н R. Arnold, QC, г‑н M. Vanhegen, barrister, и г‑н J. Stobbs, attorney, упълномощени
         от г‑жа S. Tierney, г‑жа A. Brodie и г‑жа S. Magee, solicitors,

      –        за Hutchison 3G UK Limited, от г‑н G. Hobbs, QC, и г‑жа E. Hinsworth, barrister, упълномощени от г‑н L. Silkin, г‑н G. Crown,
         г‑н N. Walker и г‑н S. Jones, solicitors,

      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н W. Wils, в качеството на представител,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 31 януари 2008 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 1 от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември
         1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките (OВ L 40, 1989 г., стр. 1; Специално издание
         на български език, глава 17, том 1, стр. 92), както и на член 3а, параграф 1 от Директива 84/450/ЕИО на Съвета от 10 септември
         1984 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки, свързани със заблуждаваща
         реклама (OВ L 250, стр. 17; Специално издание на български език, глава 15, том 1, стр. 153), изменена с Директива 97/55/ЕО
         на Европейския парламент и на Съвета от 6 октомври 1997 година (OВ L 290, стр. 18; Специално издание на български език, глава 15,
         том 4, стр. 196, наричана по-нататък „Директива 84/450“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между O2 Holdings Limited и O2 (UK) Limited (наричани по-нататък общо „O2 и O2 (UK)“)
         и Hutchison 3G UK Limited (наричано по-нататък „H3G“) по повод на използването от H3G в сравнителна реклама на марки, чиито
         притежатели са O2 и O2 (UK).

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Член 5 от Директива 89/104, озаглавен „Права, предоставени от марката“, гласи:

      „1. Регистрираната марка предоставя на притежателя изключителни права. Притежателят има право да забрани на всяко трето лице
         да използва в търговската дейност без негово съгласие:

      а)      всеки знак, идентичен с марката, за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана;
      б)      всеки знак, при който поради идентичността или сходството [другаде в текста: „приликата“] му с марката и идентичността или
         сходството на стоките или услугите, защитени от марката и от знака, съществува вероятност от объркване на част от обществото,
         която включва вероятност от свързване на знака с марката.

      2. Всяка държава-членка може да предвиди, че притежателят има право да попречи на всяко трето лице да използва в търговската
         дейност без негово съгласие всеки знак, който е идентичен или сходен с [другаде в текста: „подобен на“] марката, за стоки
         или услуги, които не са сходни със стоките или услугите, за които е регистрирана марката, ако последната се ползва с реноме
         в държавата-членка и ако използването на този знак без основание би извлякло несправедливо облагодетелстване [другаде в текста:
         „нелоялно предимство“] от отличителния характер или реномето на марката или би ги увредило.

      3. По параграфи 1 и 2, inter alia, може да бъде забранено и:

      а)      поставянето на знака върху стоки или тяхната опаковка;
      б)      предлагането на стоки, пускането им на пазара или складирането им за тези цели с този знак, или предлагането или предоставянето
         на услуги с този знак;

      в)      вносът и износът на стоки с този знак;
      г)      използването на знака в търговски книжа и в рекламна дейност.
      […]
      5. Параграфи 1—4 не засягат разпоредбите във всяка държава-членка, отнасящи се до защитата срещу използването на знак за цели,
         различни от тези за отличаване на стоки или услуги, когато използването на този знак без основание би извлякло несправедливо
         облагодетелстване от отличителния характер или реномето на марката или би ги увредило.“

      4        Член 6, параграф 1 от Директива 89/104, озаглавен „Ограничаване на действието на марката“, предвижда:

      „Марката не дава право на притежателя да забрани на трето лице да използва в търговската дейност:
      а)      собственото си име или адрес;
      б)      указания за вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход, времето на производство на
         стоките или на предоставяне на услугите, или други характеристики на стоките или услугите;

      в)      марката, когато е необходимо да се посочи предназначението на продукт [другаде в текста: „стока“] или услуга, по-специално
         като принадлежности или резервни части; при условие че то ги използва в съответствие с честната производствена или търговска
         практика.“

      5        Разпоредбите относно сравнителната реклама се въвеждат в Директива 84/450 с Директива 97/55.

      6        Текстът на съображения 13—15 от Директива 97/55 е следният:

      „(13) като имат предвид, че член 5 от [?] Директива 89/104 [?] предоставя изключителни права на собствениците [другаде в текста:
         „притежателите“] на регистрирани търговски марки [другаде в текста: „марки“], включително правото да забранят на трети страни
         използването, при търговия, на всеки знак, който е идентичен със или подобен на търговската марка във връзка с идентични стоки
         и услуги и дори, където е подходящо, други стоки;

      (14) като имат предвид, че все пак може да е необходимо с цел постигане ефективност на сравнителната реклама, да се идентифицират
         стоки или услуги на конкурент, като се спомене търговска марка или търговско наименование [другаде в текста: „търговско име“],
         на които последният е собственик;

      (15) като имат предвид, че подобна употреба на търговска марка, търговско наименование или други отличителни знаци на друго
         лице не нарушава това изключително право в случаите, когато се спазват условията, заложени в настоящата директива, като очакваният
         планиран резултат е единствено те да бъдат различими и по този начин обективно да бъдат изтъкнати разликите;“.

      7        Съгласно член 1 от нея Директива 84/450 има за цел по-специално да постанови условия, при които е разрешена сравнителна реклама.

      8        Съгласно член 2, точка 2а от тази директива „сравнителна реклама“ означава всяка реклама, която пряко или косвено идентифицира
         конкурент или предлагани от него стоки или услуги.

      9        Член 3а, параграф 1 от директивата гласи:

      „Сравнителна реклама е дотолкова, доколкото е включено сравнение, разрешена, когато са изпълнени следните условия:
      а)      не е заблуждаваща по смисъла на член 2, параграф 2, член 3 и член 7, параграф 1;
      […]
      г)      не води до объркване на пазара между рекламодателя и конкурента или между търговски марки, търговски наименования и други
         отличителни белези [другаде в текста: „отличителни знаци“], стоки и услуги на рекламодателя и тези на конкурента;

      д)      не води до дискредитиране или опетняване на търговските марки, търговските имена, други отличителни белези, стоките, услугите,
         дейностите или положението на конкурента;

      […]
      ж)      не извлича нелоялно предимство от известността на търговската марка, търговското име или други отличителни белези на конкурента
         или от наименованието за произхода на конкуриращи се продукти;

      з)      не представя стоките или услугите като имитация или копие на стоки или услуги със запазена търговска марка или търговско име.“
       Национална правна уредба
      10      Разпоредбите на Директива 89/104 са транспонирани в националното право със Закона за марките от 1994 година (Trade Marks Act
         1994).

      11      Разпоредбите на Директива 84/450 са транспонирани в националното право с Правилата за контрола върху заблуждаващата реклама
         от 1988 година (Control of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915), изменени с Правилата от 2003 година (SI
         2003/3183, наричани по-нататък „UK Regulations“).

      12      Борбата със заблуждаващата реклама и спазването на разпоредбите в областта на сравнителната реклама, предвидени в член 4 от
         Директива 84/450, се осигуряват въз основа на UK Regulations от Director General of Fair Trading, административен орган, който
         е компетентен да разглежда жалби, както и да започва съответните съдебни производства.

      13      Правило 4А, параграф 3 от UK Regulations пояснява:

      „Разпоредбите на настоящото правило не могат да се тълкуват като:
      a)      предоставящи право на граждански иск поради каквото и да било нарушение на тази уредба (с изключение на изрично предвидените
         в настоящия Regulations случаи);

      б)      дерогиращи право на иск или други средства за защита (гражданскоправни или наказателноправни) в производство, започнало на
         основание, различно от настоящите Regulations“.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      14      O2 и O2 (UK) упражняват дейност по предоставяне на мобилни телефонни услуги.

      15      При промоцията на техните услуги те използват мехурчета, изобразени по множество начини. Установено е, че в областта на мобилните
         телефонни услуги, потребителите свързват изображението на мехурчета във водата, особено на бледосин фон, с услугите, които
         предоставят O2 и O2 (UK).

      16      O2 и O2 (UK) са по-специално притежатели на две фигуративни национални марки, регистрирани в Обединеното кралство за телекомуникационни
         апарати и услуги, всяка от които се състои от статично изображение на мехурчета (наричани по-нататък „марките мехурчета“).

      17      H3G също предоставя мобилни телефонни услуги, предлагани на пазара със знака „3“. То предлага по-конкретно предплатена услуга
         („pay-as-you-go“), наречена „Threepay“.

      18      През 2004 година H3G започва рекламна кампания. За тази цел то съответно излъчва телевизионна реклама, в която сравнява цените
         на своите услуги с предлаганите от O2 и O2 (UK). Тази телевизионна реклама (наричана по-нататък „спорната реклама“) започва
         с появата на името „O2“ и чернобяло изображение на движещи се мехурчета и след това продължава с изображения на „Threepay“
         и „3“, както и със съобщение, че услугите на H3G са по-евтини по специфичен начин.

      19      O2 и O2 (UK) предявяват иск за нарушаване на правата върху техните марки мехурчета срещу H3G пред High Court of Justice (England & Wales),
         Chancery Division.

      20      С оглед на главното производство те признават, че извършеното в спорната реклама сравнение на цените е точно и че тази реклама
         като цяло не е заблуждаваща. По-специално тя не внушавала, че между O2 и O2 (UK), от една страна, и H3G, от друга, съществува
         някаква търговска връзка.

      21      Искът за нарушаване на права е отхвърлен с решение от 23 март 2006 г. По същество High Court приема, че използването на изображения
         на мехурчета в спорната реклама попада в приложното поле на член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, но че тази реклама
         съответства на член 3а от Директива 84/450, като подобно съответствие осигурява на H3G основание за защита по член 6, параграф 1,
         буква б) от Директива 89/104.

      22      O2 и O2 (UK) подават жалба срещу решението пред Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      23      Препращащата юрисдикция иска на първо място тълкуване на член 5, параграф 1 от Директива 89/104.

      24      Тя иска да установи, от една страна, дали използването, визирано в тази разпоредба, е единствено това, което има за цел да
         отличи търговския произход на стоките или услугите, предлагани на пазара от трето лице. Според нея утвърдителен отговор би
         довел до неприложимост на член 5, параграф 1 от Директива 89/104 по отношение на използването в сравнителна реклама на марката
         на конкурент, тъй като в нея марката не се използва за означаване на произхода на стоките на рекламодателя.

      25      От друга страна, тя поставя въпроса дали за преценката на наличието на вероятност от объркване по смисъла на член 5, параграф 1,
         буква б) от Директива 89/104 следва да се извърши само сравнение между марката и спорния знак и между стоките и услугите,
         за които е регистрирана марката, и тези, за които се използва знакът, или напротив, следва да се вземе предвид фактическият
         контекст, в който се използва знакът.

      26      На второ място препращащата юрисдикция счита, че съответствието с член 3а от Директива 84/450 на сравнителна реклама, в която
         се използва марката на конкурент, представлява довод за защита срещу иска, предявен от конкурента срещу подобно използване
         на неговата марка.

      27      Освен това, ако Съдът даде тълкуване на член 5, параграф 1 от Директива 89/104 в смисъл, че в случай като този в главното
         производство тази разпоредба дава право на притежателя на регистрирана марка да забрани използването на своята марка в сравнителна
         реклама, препращащата юрисдикция иска тълкуване на член 3а, параграф 1 от Директива 84/450, с цел да установи дали за да бъде
         разрешена сравнителна реклама, в която се използва знак, идентичен или подобен на марката на конкурент, използването на този
         знак трябва да е „необходимо“ за извършване на сравнение между стоките или услугите на конкурента и тези на рекламодателя.

      28      При тези обстоятелства Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) решава да спре производството и да постави на Съда
         следните преюдициални въпроси:

      „1)      Когато в реклама на своите стоки или услуги търговец използва регистрирана марка, притежавана от конкурент, за да сравни характеристиките
         (и по-специално цената) на стоките или услугите, които предлага на пазара, с характеристиките (и по-специално цената) на стоките
         или услугите, които конкурентът предлага на пазара под тази марка, без при това да създава объркване, нито по друг начин да
         застрашава основната функция на марката като обозначение за произход, попада ли това използване в приложното поле на член 5
         [параграф 1], буква а) или на член 5 [параграф 1], буква б) от Директива 89/104?

      2)      Когато в сравнителна реклама търговец използва регистрирана марка на свой конкурент, трябва ли използването да е „необходимо“,
         за да е съобразено с член 3а [параграф 1] от Директива 84/450 [?], и ако това е така, по какви критерии трябва да се преценява
         необходимостта?

      3)      По-специално, ако съществува изискване за необходимост, пречка ли е то за всяко използване на знак, който не е идентичен,
         но е много подобен на регистрираната марка?“

       По преюдициалните въпроси
       Предварителни бележки
      29      С въпросите си препращащата юрисдикция иска от Съда тълкуване едновременно на член 5, параграф 1 от Директива 89/104 и на
         член 3а, параграф 1 от Директива 84/450.

      30      Всъщност определящо за главното производство е обстоятелството, че O2 и O2 (UK) твърдят, че използването от H3G в сравнителна
         реклама на знак, подобен на техните марки мехурчета, уврежда изключителните права, които са им предоставени от споменатите
         марки.

      31      Следователно е необходимо преди разглеждане на преюдициалните въпроси да се изясни връзката между Директиви 89/104 и 84/450.

      32      Съгласно член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 регистрираната марка предоставя на притежателя изключителни права, по
         силата на които той има право при определени условия да забрани на всяко трето лице да използва в търговската дейност без
         негово съгласие знак, идентичен или подобен на неговата марка. Съгласно член 5, параграф 3, буква г) от тази директива той
         може по-специално да забрани на всяко трето лице използването на знака в рекламна дейност.

      33      Използването от рекламодателя в сравнителната реклама на знак, идентичен или подобен на марката на конкурент, може да съставлява
         използване по смисъла на член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104.

      34      Всъщност, от една страна, член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 трябва да се тълкува в смисъл, че визира използването
         на знак, идентичен или подобен на марката, за стоки, пуснати на пазара от трето лице, или за предоставяни от него услуги (вж.
         в този смисъл, що се отнася до член 5, параграф 1, буква а) от Директива 89/104, Решение от 25 януари 2007 г. по дело Adam
         Opel, C‑48/05, Сборник, стр. I‑1017, точка 28).

      35      От друга страна, реклама, чрез която рекламодателят сравнява стоките и услугите, които той пуска на пазара, с тези на конкурент,
         явно има за цел да популяризира стоките и услугите на този рекламодател. Чрез подобна реклама рекламодателят се опитва да
         отличи своите стоки и услуги, сравнявайки техните характеристики с тези на конкурентни стоки и услуги. Този анализ се потвърждава
         от съображение 15 от Директива 97/55, в което общностният законодател подчертава, че планираният резултат на сравнителната
         реклама е стоките и услугите на рекламодателя да бъдат различими от тези на неговия конкурент (вж. Решение от 25 октомври
         2001 г. по дело Toshiba Europe, C‑112/99, Recueil, стр. I‑7945, точка 53).

      36      Следователно използването от рекламодателя в сравнителна реклама на знак, идентичен или подобен на марката на конкурент, с
         цел да се идентифицират стоките или услугите, предлагани от последния, се разглежда като използване за самите стоки или услуги
         на рекламодателя по смисъла на член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104.

      37      Следователно подобно използване може да бъде забранено по силата на посочените разпоредби, ако са налице предпоставките за
         това.

      38      Както обаче е видно от съображения 2—6 от Директива 97/55, общностният законодател възнамерява да създаде благоприятни условия
         за сравнителната реклама, подчертавайки по-специално в съображение 2, че сравнителната реклама „може също така да стимулира
         конкуренцията между доставчиците на стоки и услуги в полза на потребителя“ и в съображение 5, че тя „би могла да бъде легитимно
         средство за информиране на потребителите за тяхното предимство“.

      39      Съгласно съображения 13—15 от Директива 97/55 общностният законодател счита, че необходимостта от създаване на благоприятни
         условия за сравнителната реклама налага ограничаване до определена степен на правата, предоставени от марката.

      40      Подобно ограничаване на действието на марката с оглед създаване на благоприятни условия за сравнителната реклама изглежда
         необходимо не само в случай на използване от рекламодателя на самата марка на конкурент, но и в случай на използване на подобен
         на тази марка знак.

      41      Всъщност съгласно член 2, точка 2а от Директива 84/450 „сравнителна реклама“ означава всяка реклама, която пряко или косвено
         идентифицира конкурент или предлагани от него стоки или услуги.

      42      Според постоянната съдебна практика става дума за широко определение, позволяващо да се обхванат всички форми на сравнителна
         реклама, така че е достатъчно едно съобщение да съдържа дори косвено позоваване на конкурент или на предлаганите от него стоки
         или услуги, за да е налице сравнителна реклама (вж. Решение по дело Toshiba Europe, посочено по-горе, точки 30 и 31, Решение
         от 8 април 2003 г. по дело Pippig Augenoptik, C‑44/01, Recueil, стр. I‑3095, точка 35, както и Решение от 19 април 2007 г.
         по дело De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, Сборник, стр. I‑3115, точка 16).

      43      Следователно за да се установи, че едно рекламно съобщение има сравнителен характер, е необходимо то пряко или косвено да
         идентифицира конкурент на рекламодателя или предлаганите от този конкурент стоки или услуги (Решение по дело Toshiba Europe,
         посочено по-горе, точка 29 и Решение по дело De Landtsheer Emmanuel, посочено по-горе, точка 17).

      44      Следователно когато използването в реклама на знак, подобен на марката на конкурент на рекламодателя, се възприема от средния
         потребител като позоваване на конкурента или на стоките и услугите, които той предлага — както е в главното производство —
         е налице сравнителна реклама по смисъла на член 2, точка 2а от Директива 84/450.

      45      Поради това, с оглед съчетаване на защитата на регистрираните марки и използването на сравнителната реклама член 5, параграфи
         1 и 2 от Директива 89/104 и член 3а, параграф 1 от Директива 84/450 трябва да се тълкуват в смисъл, че притежателят на регистрирана
         марка няма право да забрани използването от трети лица на знак, идентичен или подобен на неговата марка, в сравнителна реклама,
         която отговаря на всички условия, предвидени в посочения член 3а, параграф 1, за да бъде разрешена.

      46      Следва да се отбележи обаче, че когато са налице предвидените в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 условия за
         забрана на използването на знак, идентичен или подобен на регистрирана марка, е изключено сравнителната реклама, в която е
         използван този знак, да отговаря на условието, за да бъде разрешена, предвидено в член 3а, параграф 1, буква г) от Директива
         84/450.

      47      Всъщност, от една страна, в случай на прилика между марката и знака и между стоките или услугите вероятността от объркване
         представлява специално условие за защита. Така член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 следва да се приложи единствено
         ако поради идентичността или приликата както на марките, така и на обозначените стоки или услуги в съзнанието на потребителите
         съществува вероятност от объркване (Решение от 6 октомври 2005 г. по дело Medion, C‑120/04, Recueil, стр. I‑8551, точки 24
         и 25).

      48      От друга страна, от член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450 следва, че сравнителна реклама не е разрешена, ако е
         налице вероятност от объркване между рекламодателя и конкурент или между марките, стоките или услугите на рекламодателя и
         тези на конкурент.

      49      В светлината на съображения 13—15 от Директива 97/55 следва да се даде същото тълкуване на понятието „объркване“, използвано
         както в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, така и в член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450.

      50      Така в случай на използване от рекламодател в сравнителна реклама на знак, идентичен или подобен на марката на конкурент,
         или конкурентът не доказва наличието на вероятност от объркване и следователно няма право да забрани използването на този
         знак на основание член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, или доказва наличието на вероятност от объркване и следователно
         рекламодателят не може да се противопостави на подобна забрана на основание член 3а, параграф 1 от Директива 84/450, тъй като
         разглежданата реклама не отговаря на всички условия, посочени в тази разпоредба.

      51      Поради това в самото начало следва да се отговори, че член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 89/104 и член 3а, параграф 1 от
         Директива 84/450 трябва да се тълкуват в смисъл, че притежателят на регистрирана марка няма право да забрани използването
         от трето лице на знак, идентичен или подобен на неговата марка, в сравнителна реклама, която отговаря на всички условия, за
         да бъде разрешена, посочени в споменатия член 3а, параграф 1.

      Когато обаче са налице предвидените в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 условия за забрана на използването
         на знак, идентичен или подобен на регистрирана марка, е изключено сравнителната реклама, в която е използван този знак, да
         отговаря на условието, за да бъде разрешена, предвидено в член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450.

       По първия въпрос, свързан с тълкуването на член 5, параграф 1 от Директива 89/104
      52      Установено е, че в главното производство H3G е използвало не марките мехурчета, както са регистрирани от O2 и O2 (UK), а знак,
         подобен на тези марки.

      53      Член 5, параграф 1, буква а) от Директива 89/104 обаче се прилага единствено в хипотезата на използване на знак, идентичен
         с марката, за стоки или услуги, идентични с тези, за които тя е регистрирана.

      54      Щом тази разпоредба не може да се приложи в главното производство, тя не следва да бъде тълкувана.

      55      Поради това първият въпрос следва да се разбира в смисъл, че препращащата юрисдикция иска да установи дали член 5, параграф 1,
         буква б) от Директива 89/104 трябва да се тълкува в смисъл, че притежателят на регистрирана марка има право да забрани използването
         от трето лице в сравнителна реклама на знак, подобен на тази марка, за стоки или услуги, идентични или подобни на тези, за
         които споменатата марка е регистрирана, когато това използване не поражда вероятност от объркване в съзнанието на потребителите.

      56      Съгласно постоянната съдебна практика, за да бъдат предотвратени различия в защитата на притежателя на марка от една държава-членка
         в друга, Съдът следва да даде еднакво тълкуване на член 5, параграф 1 от Директива 89/104, и по-специално на съдържащото се
         в него понятие „използване“ (Решение от 12 ноември 2002 г. по дело Arsenal Football Club, C‑206/01, Recueil, стр. I‑10273,
         точка 45, Решение по дело Adam Opel, посочено по-горе, точка 17 и Решение от 11 септември 2007 г. по дело Céline, C‑17/06,
         Сборник, стр. I‑7041, точка 15).

      57      Както е видно от практиката на Съда (Решение по дело Arsenal Football Club, посочено по-горе, Решение от 16 ноември 2004 г.
         по дело Anheuser-Busch, C‑245/02, Recueil, стр. I‑10989, Решение по дело Medion, посочено по-горе, Решение по дело Adam Opel,
         посочено по-горе, и Решение по дело Céline, посочено по-горе), съгласно член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 притежателят
         на регистрирана марка може да забрани използването от трето лице на знак, идентичен или подобен на неговата марка, само ако
         са налице следните четири условия:

      –        използването трябва да е свързано с търговска дейност,
      –        използването трябва да е без съгласието на притежателя на марката,
      –        използването трябва да е извършено за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана, и
      –        поради вероятност от объркване в съзнанието на потребителите използването трябва да засяга или да може да засегне основната
         функция на марката, която е да гарантира на потребителите произхода на стоките или услугите.

      58      Що се отнася по-специално до четвъртото условие, от една страна, както бе припомнено в точка 47 от настоящото решение, член 5,
         параграф 1, буква б) от Директива 89/104 следва да се приложи единствено ако поради идентичността или приликата както на марките,
         така и на обозначените стоки или услуги в съзнанието на потребителите съществува вероятност от объркване.

      59      От друга страна, съгласно постоянна съдебна практика вероятността потребителите да повярват, че съответните стоки или услуги
         произхождат от едно и също предприятие или евентуално от икономически свързани предприятия представлява вероятност от объркване
         по смисъла на тази разпоредба (вж. по-специално Решение от 22 юни 1999 г. по дело Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil,
         стр. I‑3819, точка 17 и Решение по дело Medion, посочено по-горе, точка 26). Така използването на знак, идентичен или подобен
         на марката, който поражда вероятност от объркване в съзнанието на потребителите, засяга или може да засегне основната функция
         на марката.

      60      Установено е, че в главното производство използването от H3G на знак, подобен марките мехурчета, е извършено в контекста на
         стопански операции, насочени към реализиране на икономическа изгода, а не е от частен характер. Следователно използването
         е извършено в рамките на търговската дейност (вж. по аналогия Решение по дело Céline, посочено по-горе, точка 17).

      61      Установено е също така, че H3G е използвало споменатия знак без съгласието на притежателите на марките мехурчета O2 и O2 (UK).

      62      Освен това става въпрос за използване за услуги, идентични с услугите, за които са регистрирани посочените марки.

      63      От друга страна, трябва да се констатира, че според установеното от самата препращаща юрисдикция използването от H3G в спорната
         реклама на изображения на мехурчета, подобни на марките мехурчета, не е породило вероятност от объркване в съзнанието на потребителите.
         Всъщност спорната реклама като цяло не е заблуждаваща, и по-специално не внушава наличието на каквато и да било търговска
         връзка между O2 и O2 (UK), от една страна, и H3G, от друга.

      64      В това отношение, противно на поддържаното от O2 и O2 (UK), за да прецени наличието на вероятност от объркване, препращащата
         юрисдикция правилно е ограничила своя анализ до контекста, в който знакът, подобен на марките мехурчета, е бил използван от
         H3G.

      65      Несъмнено понятието за вероятност от объркване е едно и също в член 4, параграф 1, буква б) и член 5, параграф 1, буква б)
         от Директива 89/104 (вж. в този смисъл Решение от 22 юни 2000 г. по дело Marca Mode, C‑425/98, Recueil, стр. I‑4861, точки
         25—28).

      66      В рамките на член 4, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 обаче се разглежда заявка за регистрация на марка. След като
         марката бъде регистрирана, притежателят на тази марка има правото да я използва, както намери за добре, така че за да се прецени
         дали заявката за регистрация попада в обхвата на основанието за отказ, предвидено в тази разпоредба, следва да се провери
         дали съществува вероятност от объркване с по-ранната марка на предявилия възражение във всички обстоятелства, в които заявената
         марка, ако бъде регистрирана, би могла да се използва.

      67      От друга страна, в хипотезата, визирана в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104, третото лице, което използва знак,
         идентичен или подобен на регистрирана марка, не претендира никакво свързано с марка право върху този знак, а го използва в
         определени случаи. При това положение, за да се прецени дали притежателят на регистрираната марка има право да се противопостави
         на това специфично използване, разглеждането следва да се ограничи до обстоятелствата, които характеризират споменатото използване,
         без да е необходимо да се установява дали друго използване на същия знак при други обстоятелства също би могло да създаде
         вероятност от объркване.

      68      Следователно в главното производство не е налице четвъртото условие, което е необходимо, за да може притежателят на регистрирана
         марка да има право да забрани използването на подобен на неговата марка знак за стоки или услуги, идентични или подобни на
         тези, за които спомената марка е регистрирана.

      69      Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 трябва да се тълкува
         в смисъл, че притежателят на регистрирана марка няма право да забрани използването от трето лице в сравнителна реклама на
         знак, подобен на тази марка, за стоки или услуги, идентични или подобни на тези, за които е регистрирана споменатата марка,
         когато това използване не поражда вероятност от объркване в съзнанието на потребителите, като това не зависи от обстоятелството
         дали споменатата сравнителна реклама отговаря или не на всички условия, за да бъде разрешена, посочени в член 3а от Директива
         84/450.

       По втория и третия въпрос, свързани с тълкуването на член 3а, параграф 1 от Директива 84/450
      70      С втория и третия си въпрос препращащата юрисдикция иска да установи дали член 3а, параграф 1 от Директива 84/450 трябва да
         се тълкува в смисъл, че сравнителна реклама, в която рекламодателят използва марката на конкурент или знак, подобен на тази
         марка, е разрешена единствено ако това използване е необходимо за сравнението между стоките или услугите на рекламодателя
         и тези на конкурента, и евентуално дали използването на знак, подобен на марката на конкурента, може да се счете за необходимо.

      71      Препращащата юрисдикция обаче иска тълкуване на тази разпоредба единствено в случай че Съдът отговори утвърдително на първия
         преюдициален въпрос.

      72      В такъв случай втория и третия преюдициален въпрос не следва да се разглеждат.

       По съдебните разноски
      73      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Член 5, параграфи 1 и 2 от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата
            на държавите-членки относно марките и член 3а, параграф 1 от Директива 84/450/ЕИО на Съвета от 10 септември 1984 година относно
            заблуждаващата и сравнителната реклама, изменена с Директива 97/55/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 октомври 1997 година,
            трябва да се тълкуват в смисъл, че притежателят на регистрирана марка няма право да забрани използването от трето лице на
            знак, идентичен или подобен на неговата марка, в сравнителна реклама, която отговаря на всички условия, за да бъде разрешена,
            посочени в споменатия член 3а, параграф 1.
      Когато обаче са налице предвидените в член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 условия за забрана на използването
            на знак, идентичен или подобен на регистрирана марка, е изключено сравнителната реклама, в която е използван този знак, да
            отговаря на условието, за да бъде разрешена, предвидено в член 3а, параграф 1, буква г) от Директива 84/450, изменена с Директива
            97/55.
      2)      Член 5, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 трябва да се тълкува в смисъл, че притежателят на регистрирана марка няма
            право да забрани използването от трето лице в сравнителна реклама на знак, подобен на тази марка, за стоки или услуги, идентични
            или подобни на тези, за които е регистрирана споменатата марка, когато това използване не поражда вероятност от объркване
            в съзнанието на потребителите, като това не зависи от обстоятелството дали споменатата сравнителна реклама отговаря на всички
            условия, за да бъде разрешена, посочени в член 3а от Директива 84/450, изменена с Директива 97/55.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда (шести състав) от 9 ноември 2000 г. # Josef Plum срещу Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Искане за преюдициално заключение: Bundesgerichtshof - Германия. # Социално осигуряване на работниците-мигранти. # Дело C-404/98.


Решение на Съда от 26 февруари 1991 г.#Комисия на Европейските общности срещу Италианска република.#Неизпълнение на задължения - Свободно предоставяне на услуги.#Дело C-180/89.


Решение на Съда (втори състав) от 7 юни 1972 г. # Monique Bauduin, по съпруг José Abel Chollet, срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 32-71.


Решение на Съда от 14 септември 1994 г. # Кралство Испания срещу Комисия на Европейските общности. # Дело C-42/93.