title: Решение на Съда (втори състав) от 22 ноември 2007 г.#Deutsche Telekom AG срещу Bundesrepublik Deutschland.#Искане за преюдициално заключение: Bundesverwaltungsgericht - Германия.#Сектор на далекосъобщенията - Универсална услуга и права на потребителите - Понятие за задължения, които трябва да бъдат временно запазени - Член 27, първа алинея от Директива 2002/21/ЕО (Рамкова директива) и член 16, параграф 1, буква а) от Директива 2002/22/ЕО (Директива за общодостъпната услуга) - Тарифи за предоставяне на услуги за гласова телефония - Задължение за получаване на административно разрешение.#Дело C-262/06.

text:
      Дело C-262/06
      Deutsche Telekom AG
      срещу
      Bundesrepublik Deutschland
      (Преюдициално запитване, отправено от Bundesverwaltungsgericht)
      „Сектор на далекосъобщенията — Универсална услуга и права на потребителите — Понятие за задължения, които трябва да бъдат временно запазени — Член 27, първа алинея от Директива 2002/21/ЕО (Рамкова директива) и член 16, параграф 1, буква а) от Директива 2002/22/ЕО
         (Директива за универсалната услуга) — Тарифи за предоставяне на услуги за гласова телефония — Задължение за получаване на административно разрешение“

      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Сектор на далекосъобщенията — Eлектронни съобщителни мрежи и услуги — Регулаторна рамка —
            Директива 2002/21 — Универсална услуга и права на потребителите — Директива 2002/22
      (член 27, първа алинея от Директива 2002/21 на Европейския парламент и на Съвета и член 16, параграф 1, буква а) от Директива
            2002/22 на Европейския парламент и на Съвета)
      Член 27, първа алинея от Директива 2002/21 относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги и член 16,
         параграф 1, буква а) от Директива 2002/22 относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните
         съобщителни мрежи и услуги следва да бъдат тълкувани в смисъл, че трябва временно да бъдат запазени в сила както правно задължение
         за получаване на разрешение относно тарифите за предоставяне на услуги на дребно за гласова телефония, извършвани от предприятия
         с господстващо положение на този пазар, установено от вътрешното право преди произтичащата от посочените директиви регулаторна
         рамка, така и свързаните с това констативни административни актове.

      Всъщност тези разпоредби са насочени към осъществяването на същата крайна цел, а именно да се осигури приемственост между
         старата и новата регулаторна рамка, независимо от естеството и основанието на задълженията, наложени на операторите.

      В това отношение обстоятелството, че на националния регулаторен орган е предоставено приемането на решение за прекратяване
         на това временно положение в резултат на осъществяването на анализ на пазара, посочен в член 16 от Директива 2002/21, не променя
         това тълкуване, тъй като този орган само изпълнява задълженията, наложени от действащото законодателство, произтичащо от новата
         регулаторна рамка. В действителност последната рамка определя задълженията, които се изменят, запазват или отменят.

      (вж. точки 22, 36 и 43 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      22 ноември 2007 година(*)

      „Сектор на далекосъобщенията — Универсална услуга и права на потребителите — Понятие за задължения, които трябва да бъдат временно запазени — Член 27, първа алинея от Директива 2002/21/ЕО (Рамкова директива) и член 16, параграф 1, буква а) от Директива 2002/22/ЕО
         (Директива за универсалната услуга) — Тарифи за предоставяне на услуги за гласова телефония — Задължение за получаване на административно разрешение“

      По дело C‑262/06
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Bundesverwaltungsgericht (Германия) с акт от 17 май
         2006 г., постъпил в Съда на 15 юни 2006 г. в рамките на производство по дело

      Deutsche Telekom AG
      срещу
      Bundesrepublik Deutschland, за която се явява Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г-н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н L. Bay Larsen, г‑н J. Makarczyk, г‑н P. Kūris (докладчик)
         и г‑н J.-C. Bonichot, съдии,

      генерален адвокат: г-н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      секретар: г-н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 юни 2007 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Deutsche Telekom AG, от адв. T. Mayen, адв. U. Karpenstein и адв. B. Stamm, Rechtsanwälte,
      –        за Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen, от г‑н Bayer, г‑н Meyer-Sebastian, г‑жа E.
         Greiwe, г‑н M. Dorsch, в качеството на представители, подпомагани от г‑н B. Kuhrmeyer и г‑н R. Busch,

      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑жа C. Schulze-Bahr, в качеството на представители,
      –        за белгийското правителство, от г‑жа A. Hubert, в качеството на представител,
      –        за италианското правителство, от г‑н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г‑н G. Aiello, avvocato
         dello Stato,

      –        за литовското правителство, от г‑жа S. Žalimienė, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н G. Braun и г‑н M. Shotter, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 28 юни 2007 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 27, първа алинея от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент
         и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива)
         (OВ L 108, стр. 33, Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195, наричана по-нататък „Рамкова
         директива“) и на член 16, параграф 1, буква а) от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година
         относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за
         универсалната услуга) (OВ L 108, стр. 51, Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213, наричана
         по-нататък „Директива за универсалната услуга“).

      2        Запитването е отправено в рамките на производство по ревизионна жалба между Bundesrepublik Deutschland [Федерална република
         Германия], представлявана от Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Федерална агенция
         за електричество, газ, далекосъобщения, пощенски и железопътни мрежи, наричана по-нататък „регулаторния орган“) и Deutsche
         Telekom AG (наричано по-нататък „Deutsche Telekom“) във връзка с решение от 8 юни 2004 г., с което регулаторният орган е установил,
         че прилаганите от Deutsche Telekom тарифи, както и съдържанието на разпоредбите на свързаните с тях общи условия за продажба
         относно някои „пакети предложения“, попадат в обхвата на задължението за получаване на разрешение по смисъла на § 25, алинея 1
         от Закона за далекосъобщенията (Telekommunikationsgesetz) от 25 юли 1996 г. (BGBl. 1996 I, стр. 1120, наричан по нататък „TKG
         от 1996 г.“).

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Член 17 от Директива 98/10/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 1998 година относно прилагането на доставката
         на отворени далекосъобщителни мрежи (ONP) за гласовата телефония и за универсалната далекосъобщителна услуга в условията на
         конкуренция (OВ L 101, стр. 24) установява принципите на определяне на тарифите по следния начин:

      „1.      При запазване действието на особените разпоредби на член 3 относно приемливостта на тарифите или на разпоредбите на параграф 6
         националните регулаторни органи осигуряват спазването на разпоредбите на настоящия член от организациите, предоставящи гласови
         телефонни услуги, които имат значително влияние на пазара или които са определени съгласно член 5 и имат значително влияние
         на пазара.

      2.      Тарифите за използване на фиксираната обществена телефонна мрежа и фиксираните обществени телефонни услуги трябва да спазват
         основните принципи на ориентиране спрямо разходите, посочени в приложение II към Директива 90/387/ЕИО.

      3.      При спазване на член 7, параграф 3 от Директива 97/33/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 г.] относно
         взаимосвързаността [в далекосъобщенията за осигуряване на универсална услуга и оперативна съвместимост чрез прилагане на принципите
         на предоставяне на отворени мрежи (ONP) (ОВ L 199, стр. 32)], тарифите за достъп и използване на фиксираната обществена телефонна
         мрежа са независими от вида на приложението, което потребителите използват, освен ако последните изискват различни услуги
         или възможности.

      4.      Тарифите за допълнителните възможности, които се добавят към предоставянето на връзка с фиксираната обществена телефонна мрежа
         и фиксираните обществени телефонни услуги, съгласно общностното законодателство трябва да са достатъчно ясно отделени, така
         че потребителят не е длъжен да плаща за допълнителни възможности, които не са необходими за предоставянето на поисканата услуга.

      5.      Промените в тарифите влизат в сила само след изтичане на подходящ период за публично оповестяване, определен от националния
         регулаторен орган.

      6.      При запазване действието на член 3 относно приемливостта на цените държава-членка може да разреши на националния си регулаторен
         орган да не прилага параграфи 1, 2, 3, 4 или 5 от настоящия член по отношение на определена географска зона, когато е установено,
         че действително е налице конкуренция на пазара на фиксирани обществени телефонни услуги.“ [неофициален превод]

      4        Съгласно дванадесето съображение от Директива 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно
         достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) (OВ L 108,
         стр. 7, Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 169, наричана по-нататък „Директива за достъпа“),
         за да се осигури приемственост със съществуващите договорености и да се избегне правният вакуум, новата регулаторна рамка
         на далекосъобщенията трябва да запази до тяхното преразглеждане задълженията, наложени с по-ранната правна уредба.

      5        Член 16, параграф 1 от Рамковата директива предвижда, че във възможно най-кратки срокове след приемането на препоръката или
         на евентуална нейна актуализация националните регулаторни органи извършват анализ на съответните пазари, съобразявайки се
         максимално с насоките. Държавите-членки гарантират, че този анализ се провежда, когато е целесъобразно, в сътрудничество с
         националните органи за защита на конкуренцията.

      6        Член 27, първа алинея от Рамковата директива гласи:

      „Държавите-членки поддържат [да се чете: „запазват“] всички задължения според националното законодателство, посочени в член 7
         от [Директивата за достъпа] и член 16 от [Директивата за универсалната услуга], дотогава, докато бъде направено определение
         [да се чете: „определяне“] по отношение на тези задължения от страна на националния регулаторен орган в съответствие с член 16
         от настоящата директива.“

      7        Член 7 от Директивата за достъпа гласи както следва:

      „Преглед на предишни задължения за достъп и взаимосвързаност
      1.      Държавите-членки запазват всички задължения на предприятията, които предоставят обществени съобщителни мрежи и/или услуги
         във връзка с достъпа и взаимосвързаността, влезли в сила [да се чете: „приложими“] преди датата на влизане в сила на настоящата
         директива, в съответствие с разпоредбите на членове 4, 6, 7, 8, 11, 12 и 14 от Директива [97/33], член 16 от Директива [98/10]
         и членове 7 и 8 от Директива 92/44/ЕО [на Съвета от 5 юни 1992 година относно приложимостта на предоставянето на отворени
         мрежи към наети линии (OВ L 165, стр. 27)] до извършване на преглед на задълженията и вземане на решение в съответствие с
         параграф 3.

      2.      Комисията посочва съответните пазари за задълженията, посочени в параграф 1, в първоначалната препоръка за пазарите на продукти
         и услуги и решението, което трябва да се приеме [да се чете: „ и в решението“]за определяне на транснационалните пазари, [приети]
         в съответствие с разпоредбите на член 15 от [Рамковата директива].

      3.      Държавите-членки гарантират, че във възможно най-кратки срокове след влизането в сила на настоящата директива и периодично
         след датата на влизане в сила националните регулаторни органи ще извършват анализ на пазара в съответствие с разпоредбите
         на член 16 от [Рамковата директива], за да установят дали да продължат [да се чете: „запазят“], изменят или оттеглят [да се
         чете: „отменят“] прилаганите [да се чете: „тези“] задължения. Засегнатите страни получават предизвестие с достатъчен срок
         за предстоящите промени или за оттеглянето [да се чете: „отмяната“] на задълженията.“

      8        Член 16 от Директива за универсалната услуга гласи:

      „Преглед на задълженията
      1.      Държавите-членки поддържат [да се чете: „запазват“] всички задължения във връзка с:
      a)      тарифите на дребно за предоставяне на достъп и използване на обществени телефонни мрежи в съответствие с член 17 от Директива
         [98/10];

      б)      избора или предварителния избор на преносители [да се чете: „оператори“] в съответствие с разпоредбите на Директива [97/33];
      [...]“
       Национална правна уредба
      9        § 24 от TKG от 1996 г. предвижда по-специално, че тарифите следва да бъдат ориентирани спрямо разходите, свързани с ефикасното
         предоставяне на разположение на услугите, и трябва да отговарят на следните изисквания, а именно да не съдържат допълнителни
         такси, наложени единствено поради господстващото положение на оператор на съответния пазар на далекосъобщенията по смисъла
         на § 19 от Закона срещу ограниченията на конкуренцията (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen), в редакцията му, обнародвана
         в BGBl. 1989 I, стр. 2486, да не съдържат намаления, които засягат конкурентоспособността на други предприятия на пазара на
         далекосъобщенията, и да не предоставят предимства на едни потребители спрямо други потребители на сходни или идентични далекосъобщителни
         услуги на съответния пазар на далекосъобщенията, освен ако не е доказана обективно обосновавана причина за това.

      10      § 25 от TKG от 1996 г. гласи:

      „(1)      На основание на § 24 и 27—31 от настоящия закон за тарифите и разпоредбите на свързаните с тях общи условия за продажба относно
         предлагането на преносни линии и на услуги за гласова телефония в рамките на трети и четвърти клас лицензии, по смисъла на
         § 6, се изисква разрешение от регулаторния орган, ако притежателят на лицензията има господстващо положение на съответния
         пазар по смисъла на § 22 от Закона срещу ограниченията на конкуренцията.

      (2)      Тарифите и разпоредбите на свързаните с тях общи условия за продажба относно предоставянето на далекосъобщителни услуги, различни
         от посочените в алинея 1, извършвани от предприятия с господстващо положение на съответния пазар по смисъла на § 22 от Закона
         срещу ограниченията на конкуренцията, са подчинени на процедурата, предвидена в § 30, на основание на § 24, 27, алинея 4 и
         § 31.

      (3)      Алинеи 1 и 2 се прилагат по аналогия за тарифите и разпоредбите на свързаните с тях общи условия за продажба, прилагани от
         предприятие, което представлява заедно с притежателя на лицензията по смисъла на алинея 1 или с предприятие по смисъла на
         алинея 2 единно предприятие. Единно предприятие представляват предприятията, които имат връзка по смисъла на § 36, алинея 2
         и § 37, алинеи 1 и 2 от Закона срещу ограниченията на конкуренцията.“

      11      § 150 от Закона за далекосъобщенията (Telekommunikationsgesetz), от 22 юни 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 1190), изменен със
         Закона от 7 юли 2005 г. (BGBl. 2005 I, стр. 1970, наричан по-нататък „TKG от 2004 г.“), урежда тарифите по следния начин:

      „(1)      Определеното от регулаторния орган като господстващо пазарно положение преди влизането в сила на настоящия закон, както и
         произтичащите от това задължения, се запазват в сила, докато бъдат заменени с нови решения в съответствие с част 2. Това важи
         и в случаите, в които определяне на господстващите пазарни положения е направено само в мотивите към административен акт.
         Изречение първо се прилага по аналогия за задълженията, посочени в § 36, 37 и 39, предложение второ, [от TKG от 1996 г.].

      [...]“
       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      12      През 2003 г. Deutsche Telekom пуска на пазара различни „пакетни предложения“ за далекосъобщителни услуги, които включват едновременно
         услуги, подчинени на задължението за получаване на разрешение от регулаторния орган, предвидено в § 25, алинея 1 от TKG от
         1996 г., и услуги, за които не се изисква такова разрешение.

      13      Множество оплаквания убеждават регулаторния орган да започне проверка през декември 2003 г., за да проучи дали тези пакети
         в тяхната цялост са подчинени на горепосоченото задължение.

      14      С решение от 8 юни 2004 г. регулаторният орган установява, че прилаганите тарифи, както и разпоредбите на свързаните с тях
         общи условия за продажба, попадат в обхвата на задължението за получаване на разрешение, предвидено в § 25 от TKG от 1996 г.

      15      Deutsche Telekom предявява срещу горепосоченото решение жалба заедно с молба за налагане на обезпечителни мерки пред Verwaltungsgericht
         Köln.

      16      С решение от 15 септември 2005 г. тази юрисдикция уважава жалбата, подадена от Deutsche Telekom, с мотива, че преходната разпоредба,
         предвидена в § 150, алинея 1 от TKG от 2004 г., засяга само задълженията, които не се нуждаят от никакъв акт за прилагане
         и сами по себе си подлежат на прилагане — критерии, на които § 25, алинея 1 от TKG от 1996 г. не отговаря.

      17      Срещу това решение регулаторният орган подава ревизионна жалба пред Bundesverwaltungsgericht, който решава да спре производството
         и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Член 27, първа алинея от [Рамковата директива] и член 16, параграф 1, буква а) от [Директивата за универсалната услуга] следва
         ли да бъдат тълкувани в смисъл, че трябва временно да се запази в сила предвидено в по-ранното вътрешно право правно задължение
         за получаване на разрешение за тарифите за предоставяне на услуги на дребно за гласова телефония, извършвани от предприятия
         с господстващо положение на този пазар, както и свързаният с това констативен административен акт?

      При отрицателен отговор на първия въпрос:
      2)      Общностното право допуска ли продължаването на такова запазване в сила?“
       По преюдициалните въпроси
      18      С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 27 от Рамковата директива и член 16 от Директивата
         за универсалната услуга имат за цел временно да запазят в сила както предвидено в по-ранното вътрешно право правно задължение
         за получаване на разрешение за някои телефонни тарифи, прилагани от предприятие, което има господстващо положение на съответния
         пазар, така и свързания с това констативен административен акт.

      19      Безспорно е, че никакво решение на основание на член 16 от Рамковата директива не е прието от регулаторния орган, доколкото
         анализът на съответния пазар на услугите за гласова телефония не е бил приключен към момента на развитие на производството
         пред препращащата юрисдикция.

       По тълкуването на член 27 от Рамковата директива и на член 16 от Директивата за универсалната услуга
      20      Относно граматическото тълкуване на член 27 от Рамковата директива следва да се посочи, че „всички задължения“, предвидени
         от законодателството на държавите-членки и посочени в член 7 от Директивата за достъпа и в член 16 от Директивата за универсалната
         услуга, следва да бъдат запазени. Посоченият член 7 се отнася до задълженията на предприятията, предоставящи обществени съобщителни
         мрежи и/или услуги, във връзка с достъпа и взаимосвързаността, които са приложими преди датата на влизане в сила на Рамковата
         директива. Член 16, параграф 1, буква а) от Директивата за универсалната услуга предвижда запазването на всички задължения
         относно тарифите на дребно за предоставяне на достъп и използване на обществена телефонна мрежа.

      21      На следващо място, както посочва генералният адвокат в точка 30 от заключението си, всички задължения, посочени и наложени
         съгласно законодателството на държавите-членки преди регулаторната рамка, произтичаща от Рамковата директива, Директивата
         за достъпа, Директивата за универсалната услуга и Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година
         относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“) (наричани по-нататък „новата регулаторна
         рамка“), трябва да бъдат временно запазени, независимо от естеството им.

      22      Обстоятелството, че на регулаторния орган е предоставено приемането на решение за прекратяване на това временно положение
         в резултат на осъществяването на анализ на пазара, посочен в член 16 от Рамковата директива, не променя това тълкуване, тъй
         като този орган само изпълнява задълженията, наложени от действащото законодателство, произтичащо от новата регулаторна рамка.
         В действителност последната рамка определя задълженията, които се изменят, запазват или отменят.

      23      Това тълкуване е в съответствие също с произхода и структурата на новата регулаторна рамка.

      24      Относно произхода на новата регулаторна рамка е безспорно, че никаква изрична преходна разпоредба не е предвидена в Предложението
         за директива на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2000 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни
         мрежи и услуги (COM (2000) 393 окончателен).

      25      Становището на Икономическия и социален комитет от 24 януари 2001 година относно „Предложение за директива на Европейския
         парламент и на Съвета относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги“(OВ C 123, стр. 56) посочва
         в точка 4.4 от него необходимостта „ясно да се уточни, че съществуващото законодателство трябва да се прилага единствено докато
         се изчаква заключението на първия анализ на пазарите, осъществен съгласно новата директива.“ [неофициален превод]

      26      Горепосоченото предложение е възпроизведено в Обща позиция (ЕО) № 38/2001, приета от Съвета на 17 септември 2001 г. с оглед
         приемането на Директива на Европейския парламент и на Съвета относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни
         мрежи и услуги (Рамкова директива) (OВ C 337, стр. 34), от която произтича, че Съветът трябва да осигури правна яснота и освен
         това да вземе предвид различието на националните положения.

      27      На следващо място, общностният законодател очевидно не е възнамерявал да ограничи категориите задължения, посочени в член 27,
         първа алинея от Рамковата директива.

      28      Относно структурата на новата регулаторна рамка, на първо място следва да се посочи, че задълженията, наложени на предприятие,
         заемащо господстващо положение на определен пазар, са уредени в самите текстове на старата регулаторна рамка, докато в новата
         регулаторна рамка националните регулаторни органи са компетентни да определят съответния пазар и да приложат нормативните
         актове към последния. Освен това тези органи участват при анализа на пазара и определят предприятията със значително въздействие
         на този пазар.

      29      На второ място, член 7 от Директивата за достъпа посочва сред задълженията, приложими преди влизането в сила на тази директива
         и които държавите-членки запазват, от една страна, член 4 от Директива 97/33, който пряко създава задължения за операторите,
         както и от друга страна, членове 6—8, 11, 12 и 14 от последната директива, член 16 от Директива 98/10 и членове 7 и 8 от Директива
         92/44, които възлагат на държавите-членки изпълнението на посочените по-горе разпоредби, осигурявано от държавните власти
         или от националните регулаторни органи.

      30      На трето и последно място следва да се подчертае, че съгласно двадесет и осмото съображение от Директивата за универсалната
         услуга се счита за необходимо да се гарантира непрекъснатото прилагане на съществуващите разпоредби в законодателството на
         Общността в областта на далекосъобщенията във връзка с минималния набор услуги чрез наети линии, и по-специално в Директива
         92/44, докато националните регулаторни органи определят, че такива разпоредби вече не са необходими поради развитието на достатъчно
         конкурентен национален пазар на тяхна територия.

      31      Първо, тази цел за приемственост е изрично въведена от приложение VІІ към Директивата за универсалната услуга относно условията
         за минималния набор наети линии в съответствие с член 18 от тази директива, както и от член 16, параграф 1, буква в) от същата
         директива, който предвижда запазването на задължения относно наетите линии, посочени в членове 3, 4, 7 и 10 от Директива 92/44,
         които възлагат задължения на държавите-членки, както и в членове 6 и 8 от последната директива, чийто нормативен характер
         не може да бъде оспорен.

      32      На следващо място, член 16, параграф 1, букви а) и б) от Директивата за универсалната услуга предвижда запазването на задълженията
         както относно тарифите на дребно, посочени в член 17 от Директива 98/10, така и на задълженията относно избора или предварителния
         избор на оператори, посочени в Директива 97/33.

      33      От гореизложеното следва, че задълженията, посочени по-горе, се отнасят както до индивидуалните актове, така и до регулаторните
         мерки, приложени от орган, чието определяне зависи от конституционното устройство, характерно за всяка държава-членка.

      34      На последно място, това тълкуване се потвърждава от разглеждането на крайната цел на въпросните разпоредби.

      35      Всъщност дванадесето съображение и член 7 от Директивата за достъпа предвиждат необходимостта от избягване на всякакъв правен
         вакуум между старата и новата регулаторна рамка. За тази цел се предвижда запазването на всички съществуващи задължения, независимо
         от основанието им.

      36      Следователно като препраща изрично към член 7 от Директивата за достъпа и към член 16 от Директивата за универсалната услуга,
         член 27 от Рамковата директива по необходимост е насочен към осъществяването на същата крайна цел, а именно да осигури приемственост
         между старата и новата регулаторна рамка, независимо от естеството и основанието на задълженията, наложени на операторите.

       По § 25, алинея 1 от TKG от 1996 г.
      37      § 25, алинея 1 от TKG от 1996 г. подчинява тарифите, които предприятията, разполагащи с господстващо положение на съответния
         пазар, прилагат към крайните потребители за предоставянето на гласова телефония, на предварително разрешение съгласно § 24
         и 27—31 от същия закон.

      38      Член 17 от Директива 98/10, изрично запазен в сила от член 16, параграф 1, буква а) от Директивата за универсалната услуга,
         посочен в член 27 от Рамковата директива, определя в параграф 1 от него ролята на националните регулаторни органи, както и
         задължението на притежателите на лицензия, които имат господстващо положение на пазара, да спазват разпоредбите на член 17.
         Параграф 2 от член 17 по-конкретно предвижда, че тарифите за използване на фиксираната обществена телефонна мрежа и фиксирани
         обществени телефонни услуги трябва да спазват основните принципи на ориентиране спрямо разходите.

      39      Съгласно § 24 от TKG от 1996 г. тарифите трябва да бъдат определени в зависимост от разходите, свързани с ефикасното предоставяне
         на услугите, и да отговарят на изискванията, посочени в алинея 2 от него, която предвижда по-специално, че тарифите не могат
         да съдържат допълнителни такси, които се налагат поради единствения факт, че операторът има господстващо положение на съответния
         пазар на далекосъобщенията.

      40      Следователно разпоредба като § 25 от TKG от 1996 г., която съдържа общо задължение за получаване на разрешение и едновременно
         с това препраща към принципа на ориентиране спрямо разходите, предвиден в разпоредба като § 24 от този закон, може да бъде
         разглеждана като прилагаща член 17 от Директива 98/10.

      41      От изложеното по-горе следва, че задължение като предвиденото в § 25 от TKG от 1996 г. представлява задължение по смисъла
         на член 16, параграф 1, буква а) от Директивата за универсалната услуга и следователно трябва да бъде временно запазено.

      42      Вярно е, че според Deutsche Telekom националният регулаторен орган би могъл по този начин да забави прилагането на новите
         общностни правила, като се въздържи от извършване на анализ на съответния пазар. В тези случаи обаче националните органи и
         ако е необходимо компетентните юрисдикции, следва да изведат последиците от това, а Комисията следва да упражни правомощията
         си, за да осигури пълно прилагане на общностното право.

      43      Предвид съвкупността от изложените по-горе съображения на първия поставен въпрос следва да се отговори, че член 27, първа
         алинея от Рамковата директива и член 16, параграф 1, буква а) от Директивата за универсалната услуга следва да бъдат тълкувани
         в смисъл, че трябва временно да бъдат запазени в сила както правно задължение за получаване на разрешение относно тарифите
         за предоставяне на услуги на дребно за гласова телефония, извършвани от предприятия с господстващо положение на този пазар,
         като предвиденото в § 25 от TKG от 1996 г., установено от вътрешното право преди новата регулаторна рамка, така и свързаните
         с това констативни административни актове.

      44      С оглед отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория поставен въпрос.

       По съдебните разноски
      45      С оглед обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      Член 27, първа алинея от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна
            рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) и член 16, параграф 1, буква а) от Директива 2002/22/ЕО
            на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка
            с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) следва да бъдат тълкувани в смисъл, че трябва
            временно да бъдат запазени в сила както правно задължение за получаване на разрешение относно тарифите за предоставяне на
            услуги на дребно за гласова телефония, извършвани от предприятия с господстващо положение на този пазар, като предвиденото
            в § 25 от Закона за далекосъобщенията (Telekommunikationsgesetz) от 25 юли 1996 г., установено от вътрешното право преди произтичащата
            от посочените директиви регулаторна рамка, така и свързаните с това констативни административни актове.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Общия съд (четвърти състав) от 23 ноември 2011 г.#bpost NV van publiek recht срещу Европейска комисия.#Обществени поръчки за услуги - Процедура за възлагане на обществени поръчки в Службата за публикации - Ежедневно транспортиране и доставка на Официален вестник, книги, други периодични издания и публикации - Отхвърляне на офертата на оферент и решение за възлагане на поръчката на друг оферент - Критерии за възлагане - Задължение за мотивиране - Явна грешка в преценката - Извъндоговорна отговорност.#Дело T-514/09.

text:
      Решение на Общия съд (четвърти състав) от 23 ноември 2011 г. — bpost/Комисия
      (Дело T-514/09)
      „Обществени поръчки за услуги — Процедура за възлагане на обществени поръчки на Службата за публикации — Ежедневно транспортиране и доставка на Официален вестник, книги, други периодични издания и публикации — Отхвърляне на офертата на оферент и решение за възлагане на поръчката на друг оферент — Критерии за възлагане — Задължение за мотивиране — Явна грешка в преценката — Извъндоговорна отговорност“
      1.                     Обществени поръчки на Европейските общности — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Производство по обжалване на
            решенията на възлагащия орган относно възлагането на обществените поръчки — Принцип на състезателност — Съвместяване със защитата
            на търговската тайна — Органи, отговорни за производствата по обжалване — Задължение за осигуряване на поверителност и за
            гарантиране на правото на зачитане на търговската тайна по отношение на информацията, съдържаща се в изпращаната от страните
            документация — Условия — Съвместяване на това задължение с изискванията за ефективна правна защита и зачитане на правото на
            защита (член 267 ДФЕС; член 100, параграф 2 от Регламент № 1605/2002 на Съвета) (вж. точки 25 и 26)
      2.                     Обществени поръчки на Европейските общности — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Възлагане на обществени поръчки —
            Икономически най-изгодна оферта — Критерии за възлагане — Избор от възлагащия орган — Граници — Спазване на принципите на
            прозрачност, равно третиране и недопускане на дискриминация (член 97 от Регламент № 1605/2002 на Съвета; член 138 от Регламент
            № 2342/2002 на Комисията) (вж. точки 64 и 66)
      3.                     Обществени поръчки на Европейските общности — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Задължение за спазване на принципа
            на равно третиране на оферентите — Необходимост от гарантиране на равни възможности и от спазване на принципа на прозрачност —
            Обхват на задължението за прозрачност (член 89 от Регламент № 1605/2002 на Съвета) (вж. точка 65)
      4.                     Обществени поръчки на Европейските общности — Сключване на договор за обществена поръчка след провеждане на процедура за възлагане
            на обществени поръчки — Правомощие за преценка на институциите — Съдебен контрол — Граници (вж. точка 121)
      5.                     Извъндоговорна отговорност — Условия — Незаконосъобразност — Вреда — Причинно-следствена връзка — Липса на едно от условията —
            Отхвърляне на иска за обезщетение в неговата цялост (член 340, втора алинея ДФЕС) (вж. точка 167)
      6.                     Обществени поръчки на Европейските общности — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Разходи, направени от оферент —
            Право на обезщетение — Липса (член 101 от Регламент № 1605/2002 на Съвета) (вж. точка 173)
      Предмет

               От една страна, искане за отмяна на решението на Службата за публикации на Европейския съюз, съобщено с писмо от 17 декември
                  2009 г., с което е отхвърлена офертата, представена от жалбоподателя в процедурата за възлагане на обществена поръчка № 10234
                  „Ежедневно транспортиране и доставка на Официален вестник, книги, други периодични издания и публикации“ (ОВ 2009/S 176-253034)
                  и за възлагане на поръчката на одобрения оферент, и от друга страна, искане за обезщетение за вреди

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда bpost NV van publiek recht да заплати съдебните разноски, включително разноските по обезпечителното производство.


Решение на Съда (седми състав) от 10 декември 2015 г.#Kyocera Mita Europe BV срещу Европейска комисия.#Обжалване — Митнически съюз и Обща митническа тарифа — Регламент (ЕС) №°861/2010 — Жалба за отмяна — Член 263, четвърта алинея ДФЕС — Подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение — Вдигане на стоките и съобщаване на размера на сборовете — Използване на опростени процедури или на способи за електронна обработка на данни.#Дело C-553/14 P.


Решение на Съда от 15 ноември 1972 г. # Jozef Aimer срещу Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Искане за преюдициално заключение: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Германия. # Дело 27-72.


title: Решение на Общия съд (осми състав) от 25 септември 2014 г. # Peri GmbH срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за регистрация на триизмерна марка на Общността - Форма на обтегачен винт - Абсолютно основание за отказ - Липса на отличителен характер - Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-171/12.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело T‑171/12
            Peri GmbH,  установено в Weißenhorn (Германия), за което се явява J. Dönch, адвокат,
            жалбоподател,
            срещу
            Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явява D. Walicka, в качеството на представител,
            ответник,
            с предмет жалба срещу решението на първи състав на СХВП от 26 януари 2012 г. (преписка R 1209/2011‑1) относно заявка за регистрация като марка на Общността на триизмерен знак, изобразяващ формата на обтегачен винт,
            ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
            състоящ се от: D. Gratsias, председател, M. Кънчева и C. Wetter (докладчик), съдии,
            секретар: S. Bukšek Tomac, администратор,
            предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 12 април 2012 г.,
            предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 24 юли 2012 г.,
            след съдебното заседание от 5 юни 2014 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            Обстоятелства, предхождащи спора
            1. На 5 октомври 2010 г. жалбоподателят Peri GmbH подава до Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) заявка за регистрация на марка на Общността на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1).
            2. Триизмерната форма, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността, е възпроизведена по-долу:
            >image>3
            3. Стоките, за които се иска регистрация, спадат към класове 6 и 19 по смисъла на ревизиранат а и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и за съответния клас отговарят на следното описание:
            – клас 6: „Бетонни кофражи и техните принадлежности от метал“,
            – клас 19: „Бетонни кофражи и техните принадлежности не от метал“.
            4. На 21 април 2011 г. проверителят отхвърля заявката за регистрация за всички заявени стоки на основание член 7, параграф 1, буква б), от Регламент № 207/2009.
            5. На 7 юни 2011 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението на проверителя на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009.
            6. С решение от 26 януари 2012 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“), съобщено на жалбоподателя на 13 февруари 2012 г., първи апелативен състав на СХВП отхвърля жалбата с мотива, че що се отнася до разглежданите стоки, триизмерният знак, който се иска да бъде регистриран като марка на Общността, няма отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
            Искания на страните
            7. Жалбоподателят иска Общият съд:
            – да отмени обжалваното решение,
            – да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
            8. СХВП иска Общият съд:
            – да отхвърли жалбата,
            – да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
            От правна страна
            По предмета на спора
            9. Запитан в съдебното заседание относно евентуални възражения, които би могъл да има във връзка с доклада за съдебното заседание, жалбоподателят уведомява Общия съд за желанието си докладът да бъде променен, за да се вземе предвид ограничаването на заявката му за регистрация. На въпрос във връзка с това той обяснява, че това ограничаване е направено след приемане на обжалваното решение, тъй като е станало на 23 май 2014 г., и се състояло във внасяне на уточнение относно стоките, предмет на заявената марка, описани в точка 3 по-горе, в следния смисъл: „с изключение на блокиращите елементи за кофражи“.
            10. СХВП възразява, че не можело посоченото искане да се вземе предвид от Общия съд и според нея това следвало от съдебната практика (решение от 20 ноември 2007 г., Tegometall International/СХВП — Wuppermann (TEK), T‑458/05, Сб., EU:T:2007:349), тъй като това би довело до изменение на предмета на спора, недопустимо по смисъла на член 135, параграф 4 от Процедурния правилник на Общия съд.
            11. Според СХВП Общият съд наистина приел, че е възможно декларация, направена след приемане на решението на апелативния състав, с която заявителят на марката оттегля заявката си за някои от първоначално посочените стоки и услуги, да се тълкува в смисъл, че целта ѝ е само да оспори законосъобразността на обжалваното решение, доколкото то се отнася до останалите стоки или услуги, и следователно с нея не се изменя предметът на спора. В случая обаче не било така, тъй като в ограничаването на заявката за регистрация не била оттеглена никаква стока, а то се изразявало в изменение на описанието на съответните стоки.
            12. Въпреки това възражение жалбоподателят продължава да поддържа становището си.
            13. Важно е веднага да се напомни, че Общият съд може да отмени или измени решението на апелативен състав на СХВП само ако към момента на постановяването му е било налице някое от основанията за отмяна или изменение на решенията по член 65, параграф 2 от Регламент № 207/2009. Наистина, в съответствие с член 76 от този регламент Общият съд трябва да се произнесе с оглед на фактическата и правната рамка на спора, така както са изложени пред апелативния състав (вж. решение TEK, точка 10 по-горе, EU:T:2007:349, т. 19 и цитираната съдебна практика).
            14. За сметка на това той не би могъл да отмени или измени посоченото решение по причини, възникнали след неговото постановяване (решения от 11 май 2006 г., Sunrider/СХВП, C‑416/04 P, Rec., EU:C:2006:310, т. 55, и от 9 юли 2008 г., Reber/СХВП — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Сб., EU:T:2008:268, т. 24).
            15. От друга страна, според член 26, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 „заявката за марка на Общността съдържа […] списък на стоките и на услугите, за които се иска регистрацията“.
            16. Член 43, параграф 1 от Регламент № 207/2009 предвижда, че „[з]аявителят може по всяко време да оттегли своята заявка за марка на Общността или да ограничи списъка на стоки или услуги, който се съдържа в нея“.
            17. В настоящия случай е безспорно, че жалбоподателят е ограничил стоките, посочени в заявката му за регистрация на марка на Общността, след приемането на обжалваното решение.
            18. От това следва, че по принцип ограничаване по смисъла на член 43, параграф 1 от Регламент № 207/2009 на списъка на стоки или услуги в заявка за марка на Общността, извършено след приемане на обжалваното пред Общия съд решение на апелативния състав, не може да се отрази на законосъобразността на това решение, което е единственото оспорвано пред Общия съд решение (вж. решение Mozart, точка 14 по-горе, EU:T:2008:268, т. 25 и цитираната съдебна практика).
            19. Следва все пак да се отбележи и че решението на апелативен състав на СХВП може да се оспори пред Общия съд единствено по отношение на някои от стоките или услугите от списъка, посочен в заявката за регистрация на съответната марка на Общността. В такъв случай това решение става окончателно за другите посочени в същия този списък стоки или услуги (решение Mozart, точка 14 по-горе, EU:T:2008:268, т. 26).
            20. Като отчита тази възможност, Общият съд тълкува декларация на заявителя на марката, направена пред него и следователно след решението на апелативния състав, според която той оттегля своята заявка за някои посочени в първоначалната заявка стоки, като декларация, че обжалваното решение се оспорва само доколкото то се отнася до останалата част от съответните стоки или като частичен отказ в случая, когато тази декларация е направена в напреднал стадий от производството пред Общия съд (вж. решение Mozart, точка 14 по-горе, т. 27 и цитираната съдебна практика).
            21. Ако обаче с ограничаването на списъка на стоките, посочени в заявката за марка на Общността, заявителят на марката няма за цел да извади една или няколко от стоките от този списък, а да измени една или няколко характерни особености, не може да се изключи, че това изменение може да се отрази на разглеждането на марката на Общността, осъществено от инстанциите на СХВП в хода на административното производство. При тези обстоятелства допускането на това изменение на етапа на обжалването пред Общия съд би било равнозначно на изменение на предмета на спора в хода на производството пред тази инстанция, което е забранено с член 135, параграф 4 от Процедурния правилник. Следователно такова ограничаване не може да бъде взето предвид от Общия съд при разглеждане на основателността на жалбата (решения TEK, точка 10 по-горе, EU:T:2007:349, т. 25, и от 20 февруари 2013 г., Caventa/СХВП — Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, т. 23).
            22. Важно е следователно да се определи дали ограничаването на заявката за регистрация на съответната марка, направено на 23 май 2014 г. и за което жалбоподателя съобщава в съдебното заседание, може да се тълкува като декларация на жалбоподателя, че оспорва обжалваното решение само доколкото то се отнася до стоките от изменения списък или като частичен отказ.
            23. Случаят обаче не е такъв. Наистина, с това ограничаване жалбоподателят не оттегля стоки от списъка на стоките, за които е поискана регистрацията на разглежданата марка, които остават, от една страна, що се отнася до клас 6, бетонни кофражи и техните принадлежности от метал, и що се отнася до клас 19, бетонни кофражи и техните принадлежности не от метал, а посочва, че трябвало да се разбира, че тези стоки са „с изключение на блокиращите елементи за кофражи“. Следователно не може да се изключи, че действайки по този начин, жалбоподателят прави изменение, което може да се отрази на разглеждането на марката на Общността, осъществено от инстанциите на СХВП в хода на административното производство. Както се посочва в точка 21 по-горе обаче, такова ограничаване не може да бъде взето предвид от Общия съд, тъй като то би изменило предмета на спора.
            24. Поради това следва да се приеме, че стоките, които трябва да се вземат предвид в настоящото производство по обжалване, са включените в списъка на стоките, посочени в първоначалната заявка за регистрация на марка на жалбоподателя (вж. точка 3 по-горе).
            25. Поради това посоченото в точка 9 по-горе искане на жалбоподателя следва да се отхвърли.
            По съществото на спора
            26. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят посочва две правни основания, първото изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, а второто — от нарушение на член 7, параграф 1, буква д) от същия регламент.
            По първото правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009
            27. Жалбоподателят поддържа, че с оглед на степента на внимание на съответната състояща се от професионалисти публика, която е по-висока от степента на внимание, характерна за средния потребител, който е нормално информиран и разумно внимателен и съобразителен, както и с оглед на много разпознаваемите характерни особености на обтегателя, изобразен от спорния знак, апелативният състав трябвало да приеме, че заявената марка има отличителен характер.
            28. Той изтъква, че апелативният състав не изложил конкретни факти в подкрепа на анализа си, основан на обикновени неподкрепени презумпции. Той допълва, че те били оборени от доказателствата, представени пред СХВП, по-конкретно от допитването, което той представил, и за което апелативният състав неправилно приел, че се отнася само до немскоговорeщите потребители, при положение че обтегателят е знак, който може да се „чете“ без никакви езикови познания.
            29. СХВП оспорва доводите на жалбоподателя.
            30. Във връзка с това следва да се припомни, че според член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 се отказва регистрация на „марките, които са лишени от отличителен характер“.
            31. Отличителният характер на марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 означава, че тя позволява да се установи, че стоката, за която се иска нейната регистрация, произхожда от определено предприятие, и следователно да се разграничи тази стока от стоките, произхождащи от други предприятия (вж. решение от 9 декември 2010 г., Wilo/СХВП (Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети), T‑253/09 и T‑254/09, EU:T:2010:507, т. 17 и цитираната съдебна практика).
            32. Този отличителен характер на марката следва да се преценява, от една страна, с оглед на стоките или услугите, за които е поискана регистрация, и от друга страна, с оглед на възприемането ѝ от съответните потребители, представлявани от средния потребител на тези стоки или услуги, който е относително осведомен и в разумни граници е наблюдателен и съобразителен (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 18 и цитираната съдебна практика).
            33. Според постоянната съдебна практика критериите за преценка на отличителния характер на марките, състоящи се от външния вид на самата стока, не се различават от критериите, приложими към останалите категории марки (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 19 и цитираната съдебна практика).
            34. Независимо от това, при прилагането на тези критерии съответните потребители невинаги възприемат по един и същ начин състояща се от външния вид на самата стока триизмерна марка и с ловна или фигуративна марка, която представлява знак, независещ от начина, по който изглеждат обозначените с нея стоки. Наистина, средните потребители нямат навик да предполагат какъв е произходът на стоките, изхождайки от тяхната форма или от формата на тяхната опаковка при липсата на какъвто и да било графичен или текстов елемент, и би могло да се окаже по-трудно да се установи отличителният характер на такава триизмерна марка, отколкото този на словна или фигуративна марка (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 20 и цитираната съдебна практика).
            35. Впрочем според съдебната практика колкото повече формата, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността, се доближава до най-вероятната форма, която ще има съответната стока, толкова по-вероятно е тази форма да бъде лишена от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009. При това положение само марка, която значително се различава от стандартното или обичайното в бранша и поради това може да изпълнява основната си функция да указва произхода, не е лишена от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 21 и цитираната съдебна практика).
            36. Доводите на жалбоподателя следва да се разгледат в светлината на тези съображения.
            37. Във връзка със съответните потребители апелативният състав с основание приема, че това са специализирани потребители (точка 11 от обжалваното решение). Жалбоподателят приема този анализ и същевременно въз основа на него прави извода, че съответните потребители следователно са професионалисти, което е вярно само отчасти. След като връзката на тези потребители със съответната област е от такова естество, че включва в по-широк смисъл лица, „чийто основен интерес е насочен към нея“, обстоятелство, което жалбоподателят впрочем приема, тя може евентуално, обратно на възприетото от жалбоподателя разбиране на този израз, да излиза извън строго професионалните рамки.
            38. След като беше направено това уточнение, следва да се отбележи, че страните с основание не спорят във връзка с извода, който е важно да се направи въз основа на факта, че съответните потребители са специализирани потребители, а именно относно повишената степен на внимание, което тези потребители ще проявят по отношение на триизмерен знак като разглеждания, проявяващо се по-конкретно в това, че „ще обърнат внимание на техническите характеристики на такава система за затваряне (съответно на качеството на материала и на конструкцията)“ (точка 11 от обжалваното решение).
            39. Жалбоподателят обаче поддържа, че с оглед на повишената степен на внимание на съответните потребители не могло да не бъдат забелязани характерните белези на обтегателя, предмет на триизмерния знак, който се иска да бъде регистриран като марка на Общността, а именно по-конкретно видимата линия на зъбците и централният разрез във вертикалното анкерно съединение, и поради това те придавали отличителен характер на тази марка, което се подкрепяло от резултата от допитване. Той упреква апелативния състав за това, че не сочи нищо конкретно, което да може да обоснове отказа му да регистрира заявената марка.
            40. От своя страна апелативният състав смята, че точно поради високата степен на внимание на съответните потребители, на която се набляга в точка 38 по-горе, те щели да възприемат преди всичко съответните функционални елементи като техническо средство, служещо за свързване или за затваряне, по-конкретно на елементи от стена или бетонни части. Тъй като тези технически елементи се срещали в други обтегатели, според апелативния състав съществуващите малки различия между разглеждания обтегател и другите обтегатели не позволявали заявената триизмерна марка да се разглежда като представляваща уникална и запомняща се концепция.
            41. Следва да се подчертае, че когато става въпрос за триизмерни марки, в съответствие с припомнената по-горе в точка 35 съдебна практика само марка, която значително се различава от стандартното или обичайното в бранша и поради това може да изпълнява своята основна функция за указване на произхода на стоката, не е лишена от отличителен характер.
            42. Този анализ запазва значението си, когато съответните потребители са специалисти в дадена област (вж. относно ограничен кръг потребители във връзка с микрофони решения от 12 септември 2007 г., Neumann/СХВП (Форма на глава на микрофон), T‑358/04, Сб., EU:T:2007:263, т. 46, за засенчващи навеси и покрития решение от 17 декември 2008 г., Somm/СХВП (Засенчващ навес), T‑351/07, EU:T:2008:591, т. 29, и за луксозни часовници и циферблати за луксозни часовници решение от 14 септември 2009 г., Lange Uhren/СХВП (Геометрични полета върху циферблата на часовник), T‑152/07, EU:T:2009:324, т. 87).
            43. Следователно апелативният състав е установил липсата на уникална и запомняща се концепция за изобразения обтегател в резултат на точно прилагане на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, тъй като само малки разлики го отличават от другите стоки от този вид. Наистина, в случая не се установява разглежданият обтегател да има толкова необичаен характер, че да е възможно да се приеме, че самото негово триизмерно изображение позволява заявената марка да се разглежда като марка с вътрешноприсъща способност да отличава стоките, които трябва да означава, от стоките на нейните конкуренти.
            44. Макар жалбоподателят да упреква апелативния състав за това, че не излага нищо конкретно в подкрепа на това твърдение, този довод не се подкрепя от фактите. Във връзка с това от обжалваното решение се установява, че апелативният състав е разгледал примерите на произведени от конкурентите на жалбоподателя обтегатели, като отбелязва, че те позволявали само да се установи възможността щипките „да имат различни функционални, дори естетически концепции“, но че „тези варианти на стоката“ не налагали извода за „функция на марка на създаваното от тях цялостно впечатление“ (точка 17 от обжалваното решение). Той с основание посочва на жалбоподателя, че не е достатъчно потребителите да могат да разпознаят различията между различните обтегатели, което наистина е възможно за специализирани потребители като тези в настоящия случай, а трябвало те да могат да възприемат варианта на представения от жалбоподателя обтегачен винт като „толкова различен, [че те] ще го разпознаят като указание за произхода“ (точка 18 от обжалваното решение). Както уместно отбелязва апелативният състав обаче, различията в разглеждания обтегател, които безспорно могат да бъдат установени, все пак се оказват просто варианти при изработката на обтегачни винтове. Следователно тези характерни белези не са от такова естество, че да могат да индивидуализират разглежданата стока и сами по себе си да бъдат указание за определен търговски произход.
            45. Накрая, когато става въпрос за доказателствената стойност на представеното от жалбоподателя в хода на производството пред СХВП допитване относно отличителния характер на спорния триизмерен знак, е важно да се подчертае, че апелативният състав с основание изтъква, че то е направено само сред немскоговорeщите потребители специалисти, а не сред потребители специалисти от Европейския съюз, които в случая са относимите потребители. Наистина, независимо че става въпрос за заявка за триизмерна марка на Общността и за да бъде тя „четена“, както с основание изтъква жалбоподателят, не се налага притежаване на езикови познания, все пак немскоговорещите потребители специалисти са свикнали в по-голяма степен с продаваните от германски или австрийски фирми стоки и следователно по-често цитират техните имена в анкетите за изследване на общественото мнение в сравнение с всички потребители специалисти в Съюза.
            46. Нещо повече, когато посочва резултатите от споменатото допитване, жалбоподателят изтъква пред апелативния състав (точка 6, четвърто тире от обжалваното решение), че „висок процент от немските потребители специалисти“ разпознали производителя на триизмерната форма, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността. Отличителният характер обаче трябва да се възприема като такъв от всички съответни потребители (а именно съответните потребители в Съюза). От това следва, че апелативният състав правилно не взема предвид допитването, тъй като въз основа на него не може да се оспори изводът относно липсата на отличителен характер на спорния триизмерен знак.
            47. Доколкото жалбоподателят би се позовал на резултатите от това допитване, като доказателство за отличителния характер на този знак в очите на съответните потребители за вече пуснатата от него на пазара стока, която този знак представя, би трябвало да се посочи, че този довод е свързан с отличителния характер, придобит чрез използването на заявената марка. Следователно апелативният състав не допуска грешка при прилагане на правото, като припомня, че този придобит чрез използването отличителен характер не може да доведе до изключване на прилагането от СХВП на абсолютно основание за отказ по член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2002 г., Mag Instrument/СХВП (Форма на джобно фенерче), T‑88/00, Rec, EU:T:2002:28, т. 39) и би могло той да се вземе предвид само при прилагането на член 7, параграф 3 от посочения регламент, от което жалбоподателят не е поискал да се ползва в нито един момент от производството.
            48. От това следва, че апелативният състав правилно приема, че спорната триизмерна марка няма отличителен характер за всички посочени стоки по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
            49. Следователно първото правно основание трябва да се отхвърли.
            По второто правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква д) от Регламент № 207/2009
            50. Следва да се отбележи, че в заключение в точка 23 от обжалваното решение апелативният състав посочва възможността, която би имал проверителят, да отхвърли заявката за марка на жалбоподателя и на основание на член 7, параграф 1, буква д), подточки i) и ii) от Регламент № 207/2009, само от съображения за изчерпателност, без да прилага тези разпоредби. Наистина от самия текст на тази точка следва, че от съображения за процесуална икономия апелативният състав не е върнал преписката на проверителя за допълнително решение, тъй като заявката „във всеки случай трябвало да се отхвърли на основание на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009“, като законосъобразността на тази преценка се потвърждава по-горе в точки 30—48.
            51. Затова, тъй като, както припомня СХВП в писмения си отговор, обжалваното решение не се основава на член 7, параграф 1, буква д), подточки i) и ii) от Регламент № 207/2009, правното основание, изведено от нарушението на тези разпоредби, не може да има значение за законосъобразността на посоченото решение.
            52. По същата причина член 75 от Регламент № 207/2009, според който решенията на СХВП се мотивират, не е нарушен. Тъй като става въпрос за обстоятелство, на което апелативният състав е решил да не основава служебно решението си, предварителното допитване до жалбоподателя очевидно не е било необходимо.
            53. От изложеното дотук следва, че второто правно основание трябва да се отхвърли.
            54. Следователно, без да е необходимо съдът да се произнася по допустимостта на документа, представен от жалбоподателя в съдебното заседание, следва жалбата да се отхвърли в нейната цялост.
            По съдебните разноски
            55. По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник всяка загубила делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
            56. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на СХВП.

            Диспозитив
            По изложените съображения
            ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
            реши:
            1) Отхвърля жалбата.
            2) Осъжда Peri GmbH да заплати съдебните разноски.

    ---documentbreak---

         РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (осми състав)
      25 септември 2014 година (
            *1
         )
      „Марка на Общността — Заявка за регистрация на триизмерна марка на Общността — Форма на обтегачен винт — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      По дело T‑171/12

         Peri GmbH, установено в Weißenhorn (Германия), за което се явява J. Dönch, адвокат,
      жалбоподател,
      срещу

         Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явява D. Walicka, в качеството на представител,
      ответник,
      с предмет жалба срещу решението на първи състав на СХВП от 26 януари 2012 г. (преписка R 1209/2011‑1) относно заявка за регистрация като марка на Общността на триизмерен знак, изобразяващ формата на обтегачен винт,
      ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
      състоящ се от: D. Gratsias, председател, M. Кънчева и C. Wetter (докладчик), съдии,
      секретар: S. Bukšek Tomac, администратор,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 12 април 2012 г.,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 24 юли 2012 г.,
      след съдебното заседание от 5 юни 2014 г.,
      постанови настоящото

         Решение

         Обстоятелства, предхождащи спора

               1

               На 5 октомври 2010 г. жалбоподателят Peri GmbH подава до Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) заявка за регистрация на марка на Общността на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1).

               2

               Триизмерната форма, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността, е възпроизведена по-долу:

               3

               Стоките, за които се иска регистрация, спадат към класове 6 и 19 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и за съответния клас отговарят на следното описание:

                        —

                        клас 6: „Бетонни кофражи и техните принадлежности от метал“,

                        —

                        клас 19: „Бетонни кофражи и техните принадлежности не от метал“.

               4

               На 21 април 2011 г. проверителят отхвърля заявката за регистрация за всички заявени стоки на основание член 7, параграф 1, буква б), от Регламент № 207/2009.

               5

               На 7 юни 2011 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението на проверителя на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009.

               6

               С решение от 26 януари 2012 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“), съобщено на жалбоподателя на 13 февруари 2012 г., първи апелативен състав на СХВП отхвърля жалбата с мотива, че що се отнася до разглежданите стоки, триизмерният знак, който се иска да бъде регистриран като марка на Общността, няма отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.

         Искания на страните

               7

               Жалбоподателят иска Общият съд:

                        —

                        да отмени обжалваното решение,

                        —

                        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.

               8

               СХВП иска Общият съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

         По предмета на спора

               9

               Запитан в съдебното заседание относно евентуални възражения, които би могъл да има във връзка с доклада за съдебното заседание, жалбоподателят уведомява Общия съд за желанието си докладът да бъде променен, за да се вземе предвид ограничаването на заявката му за регистрация. На въпрос във връзка с това той обяснява, че това ограничаване е направено след приемане на обжалваното решение, тъй като е станало на 23 май 2014 г., и се състояло във внасяне на уточнение относно стоките, предмет на заявената марка, описани в точка 3 по-горе, в следния смисъл: „с изключение на блокиращите елементи за кофражи“.

               10

               СХВП възразява, че не можело посоченото искане да се вземе предвид от Общия съд и според нея това следвало от съдебната практика (решение от 20 ноември 2007 г., Tegometall International/СХВП — Wuppermann (TEK), T‑458/05, Сб., EU:T:2007:349), тъй като това би довело до изменение на предмета на спора, недопустимо по смисъла на член 135, параграф 4 от Процедурния правилник на Общия съд.

               11

               Според СХВП Общият съд наистина приел, че е възможно декларация, направена след приемане на решението на апелативния състав, с която заявителят на марката оттегля заявката си за някои от първоначално посочените стоки и услуги, да се тълкува в смисъл, че целта ѝ е само да оспори законосъобразността на обжалваното решение, доколкото то се отнася до останалите стоки или услуги, и следователно с нея не се изменя предметът на спора. В случая обаче не било така, тъй като в ограничаването на заявката за регистрация не била оттеглена никаква стока, а то се изразявало в изменение на описанието на съответните стоки.

               12

               Въпреки това възражение жалбоподателят продължава да поддържа становището си.

               13

               Важно е веднага да се напомни, че Общият съд може да отмени или измени решението на апелативен състав на СХВП само ако към момента на постановяването му е било налице някое от основанията за отмяна или изменение на решенията по член 65, параграф 2 от Регламент № 207/2009. Наистина, в съответствие с член 76 от този регламент Общият съд трябва да се произнесе с оглед на фактическата и правната рамка на спора, така както са изложени пред апелативния състав (вж. решение TEK, точка 10 по-горе, EU:T:2007:349, т. 19 и цитираната съдебна практика).

               14

               За сметка на това той не би могъл да отмени или измени посоченото решение по причини, възникнали след неговото постановяване (решения от 11 май 2006 г., Sunrider/СХВП, C‑416/04 P, Rec., EU:C:2006:310, т. 55, и от 9 юли 2008 г., Reber/СХВП — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Сб., EU:T:2008:268, т. 24).

               15

               От друга страна, според член 26, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 „заявката за марка на Общността съдържа […] списък на стоките и на услугите, за които се иска регистрацията“.

               16

               Член 43, параграф 1 от Регламент № 207/2009 предвижда, че „[з]аявителят може по всяко време да оттегли своята заявка за марка на Общността или да ограничи списъка на стоки или услуги, който се съдържа в нея“.

               17

               В настоящия случай е безспорно, че жалбоподателят е ограничил стоките, посочени в заявката му за регистрация на марка на Общността, след приемането на обжалваното решение.

               18

               От това следва, че по принцип ограничаване по смисъла на член 43, параграф 1 от Регламент № 207/2009 на списъка на стоки или услуги в заявка за марка на Общността, извършено след приемане на обжалваното пред Общия съд решение на апелативния състав, не може да се отрази на законосъобразността на това решение, което е единственото оспорвано пред Общия съд решение (вж. решение Mozart, точка 14 по-горе, EU:T:2008:268, т. 25 и цитираната съдебна практика).

               19

               Следва все пак да се отбележи и че решението на апелативен състав на СХВП може да се оспори пред Общия съд единствено по отношение на някои от стоките или услугите от списъка, посочен в заявката за регистрация на съответната марка на Общността. В такъв случай това решение става окончателно за другите посочени в същия този списък стоки или услуги (решение Mozart, точка 14 по-горе, EU:T:2008:268, т. 26).

               20

               Като отчита тази възможност, Общият съд тълкува декларация на заявителя на марката, направена пред него и следователно след решението на апелативния състав, според която той оттегля своята заявка за някои посочени в първоначалната заявка стоки, като декларация, че обжалваното решение се оспорва само доколкото то се отнася до останалата част от съответните стоки или като частичен отказ в случая, когато тази декларация е направена в напреднал стадий от производството пред Общия съд (вж. решение Mozart, точка 14 по-горе, т. 27 и цитираната съдебна практика).

               21

               Ако обаче с ограничаването на списъка на стоките, посочени в заявката за марка на Общността, заявителят на марката няма за цел да извади една или няколко от стоките от този списък, а да измени една или няколко характерни особености, не може да се изключи, че това изменение може да се отрази на разглеждането на марката на Общността, осъществено от инстанциите на СХВП в хода на административното производство. При тези обстоятелства допускането на това изменение на етапа на обжалването пред Общия съд би било равнозначно на изменение на предмета на спора в хода на производството пред тази инстанция, което е забранено с член 135, параграф 4 от Процедурния правилник. Следователно такова ограничаване не може да бъде взето предвид от Общия съд при разглеждане на основателността на жалбата (решения TEK, точка 10 по-горе, EU:T:2007:349, т. 25, и от 20 февруари 2013 г., Caventa/СХВП — Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, т. 23).

               22

               Важно е следователно да се определи дали ограничаването на заявката за регистрация на съответната марка, направено на 23 май 2014 г. и за което жалбоподателя съобщава в съдебното заседание, може да се тълкува като декларация на жалбоподателя, че оспорва обжалваното решение само доколкото то се отнася до стоките от изменения списък или като частичен отказ.

               23

               Случаят обаче не е такъв. Наистина, с това ограничаване жалбоподателят не оттегля стоки от списъка на стоките, за които е поискана регистрацията на разглежданата марка, които остават, от една страна, що се отнася до клас 6, бетонни кофражи и техните принадлежности от метал, и що се отнася до клас 19, бетонни кофражи и техните принадлежности не от метал, а посочва, че трябвало да се разбира, че тези стоки са „с изключение на блокиращите елементи за кофражи“. Следователно не може да се изключи, че действайки по този начин, жалбоподателят прави изменение, което може да се отрази на разглеждането на марката на Общността, осъществено от инстанциите на СХВП в хода на административното производство. Както се посочва в точка 21 по-горе обаче, такова ограничаване не може да бъде взето предвид от Общия съд, тъй като то би изменило предмета на спора.

               24

               Поради това следва да се приеме, че стоките, които трябва да се вземат предвид в настоящото производство по обжалване, са включените в списъка на стоките, посочени в първоначалната заявка за регистрация на марка на жалбоподателя (вж. точка 3 по-горе).

               25

               Поради това посоченото в точка 9 по-горе искане на жалбоподателя следва да се отхвърли.

         По съществото на спора

               26

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателят посочва две правни основания, първото изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, а второто — от нарушение на член 7, параграф 1, буква д) от същия регламент.

         По първото правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009

               27

               Жалбоподателят поддържа, че с оглед на степента на внимание на съответната състояща се от професионалисти публика, която е по-висока от степента на внимание, характерна за средния потребител, който е нормално информиран и разумно внимателен и съобразителен, както и с оглед на много разпознаваемите характерни особености на обтегателя, изобразен от спорния знак, апелативният състав трябвало да приеме, че заявената марка има отличителен характер.

               28

               Той изтъква, че апелативният състав не изложил конкретни факти в подкрепа на анализа си, основан на обикновени неподкрепени презумпции. Той допълва, че те били оборени от доказателствата, представени пред СХВП, по-конкретно от допитването, което той представил, и за което апелативният състав неправилно приел, че се отнася само до немскоговорeщите потребители, при положение че обтегателят е знак, който може да се „чете“ без никакви езикови познания.

               29

               СХВП оспорва доводите на жалбоподателя.

               30

               Във връзка с това следва да се припомни, че според член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 се отказва регистрация на „марките, които са лишени от отличителен характер“.

               31

               Отличителният характер на марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 означава, че тя позволява да се установи, че стоката, за която се иска нейната регистрация, произхожда от определено предприятие, и следователно да се разграничи тази стока от стоките, произхождащи от други предприятия (вж. решение от 9 декември 2010 г., Wilo/СХВП (Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети), T‑253/09 и T‑254/09, EU:T:2010:507, т. 17 и цитираната съдебна практика).

               32

               Този отличителен характер на марката следва да се преценява, от една страна, с оглед на стоките или услугите, за които е поискана регистрация, и от друга страна, с оглед на възприемането ѝ от съответните потребители, представлявани от средния потребител на тези стоки или услуги, който е относително осведомен и в разумни граници е наблюдателен и съобразителен (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 18 и цитираната съдебна практика).

               33

               Според постоянната съдебна практика критериите за преценка на отличителния характер на марките, състоящи се от външния вид на самата стока, не се различават от критериите, приложими към останалите категории марки (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 19 и цитираната съдебна практика).

               34

               Независимо от това, при прилагането на тези критерии съответните потребители невинаги възприемат по един и същ начин състояща се от външния вид на самата стока триизмерна марка и словна или фигуративна марка, която представлява знак, независещ от начина, по който изглеждат обозначените с нея стоки. Наистина, средните потребители нямат навик да предполагат какъв е произходът на стоките, изхождайки от тяхната форма или от формата на тяхната опаковка при липсата на какъвто и да било графичен или текстов елемент, и би могло да се окаже по-трудно да се установи отличителният характер на такава триизмерна марка, отколкото този на словна или фигуративна марка (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 20 и цитираната съдебна практика).

               35

               Впрочем според съдебната практика колкото повече формата, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността, се доближава до най-вероятната форма, която ще има съответната стока, толкова по-вероятно е тази форма да бъде лишена от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009. При това положение само марка, която значително се различава от стандартното или обичайното в бранша и поради това може да изпълнява основната си функция да указва произхода, не е лишена от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 (вж. решение „Фасетиран кожух на електрически мотор и изображение на зелени фасети“, точка 31 по-горе, EU:T:2010:507, т. 21 и цитираната съдебна практика).

               36

               Доводите на жалбоподателя следва да се разгледат в светлината на тези съображения.

               37

               Във връзка със съответните потребители апелативният състав с основание приема, че това са специализирани потребители (точка 11 от обжалваното решение). Жалбоподателят приема този анализ и същевременно въз основа на него прави извода, че съответните потребители следователно са професионалисти, което е вярно само отчасти. След като връзката на тези потребители със съответната област е от такова естество, че включва в по-широк смисъл лица, „чийто основен интерес е насочен към нея“, обстоятелство, което жалбоподателят впрочем приема, тя може евентуално, обратно на възприетото от жалбоподателя разбиране на този израз, да излиза извън строго професионалните рамки.

               38

               След като беше направено това уточнение, следва да се отбележи, че страните с основание не спорят във връзка с извода, който е важно да се направи въз основа на факта, че съответните потребители са специализирани потребители, а именно относно повишената степен на внимание, което тези потребители ще проявят по отношение на триизмерен знак като разглеждания, проявяващо се по-конкретно в това, че „ще обърнат внимание на техническите характеристики на такава система за затваряне (съответно на качеството на материала и на конструкцията)“ (точка 11 от обжалваното решение).

               39

               Жалбоподателят обаче поддържа, че с оглед на повишената степен на внимание на съответните потребители не могло да не бъдат забелязани характерните белези на обтегателя, предмет на триизмерния знак, който се иска да бъде регистриран като марка на Общността, а именно по-конкретно видимата линия на зъбците и централният разрез във вертикалното анкерно съединение, и поради това те придавали отличителен характер на тази марка, което се подкрепяло от резултата от допитване. Той упреква апелативния състав за това, че не сочи нищо конкретно, което да може да обоснове отказа му да регистрира заявената марка.

               40

               От своя страна апелативният състав смята, че точно поради високата степен на внимание на съответните потребители, на която се набляга в точка 38 по-горе, те щели да възприемат преди всичко съответните функционални елементи като техническо средство, служещо за свързване или за затваряне, по-конкретно на елементи от стена или бетонни части. Тъй като тези технически елементи се срещали в други обтегатели, според апелативния състав съществуващите малки различия между разглеждания обтегател и другите обтегатели не позволявали заявената триизмерна марка да се разглежда като представляваща уникална и запомняща се концепция.

               41

               Следва да се подчертае, че когато става въпрос за триизмерни марки, в съответствие с припомнената по-горе в точка 35 съдебна практика само марка, която значително се различава от стандартното или обичайното в бранша и поради това може да изпълнява своята основна функция за указване на произхода на стоката, не е лишена от отличителен характер.

               42

               Този анализ запазва значението си, когато съответните потребители са специалисти в дадена област (вж. относно ограничен кръг потребители във връзка с микрофони решения от 12 септември 2007 г., Neumann/СХВП (Форма на глава на микрофон), T‑358/04, Сб., EU:T:2007:263, т. 46, за засенчващи навеси и покрития решение от 17 декември 2008 г., Somm/СХВП (Засенчващ навес), T‑351/07, EU:T:2008:591, т. 29, и за луксозни часовници и циферблати за луксозни часовници решение от 14 септември 2009 г., Lange Uhren/СХВП (Геометрични полета върху циферблата на часовник), T‑152/07, EU:T:2009:324, т. 87).

               43

               Следователно апелативният състав е установил липсата на уникална и запомняща се концепция за изобразения обтегател в резултат на точно прилагане на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, тъй като само малки разлики го отличават от другите стоки от този вид. Наистина, в случая не се установява разглежданият обтегател да има толкова необичаен характер, че да е възможно да се приеме, че самото негово триизмерно изображение позволява заявената марка да се разглежда като марка с вътрешноприсъща способност да отличава стоките, които трябва да означава, от стоките на нейните конкуренти.

               44

               Макар жалбоподателят да упреква апелативния състав за това, че не излага нищо конкретно в подкрепа на това твърдение, този довод не се подкрепя от фактите. Във връзка с това от обжалваното решение се установява, че апелативният състав е разгледал примерите на произведени от конкурентите на жалбоподателя обтегатели, като отбелязва, че те позволявали само да се установи възможността щипките „да имат различни функционални, дори естетически концепции“, но че „тези варианти на стоката“ не налагали извода за „функция на марка на създаваното от тях цялостно впечатление“ (точка 17 от обжалваното решение). Той с основание посочва на жалбоподателя, че не е достатъчно потребителите да могат да разпознаят различията между различните обтегатели, което наистина е възможно за специализирани потребители като тези в настоящия случай, а трябвало те да могат да възприемат варианта на представения от жалбоподателя обтегачен винт като „толкова различен, [че те] ще го разпознаят като указание за произхода“ (точка 18 от обжалваното решение). Както уместно отбелязва апелативният състав обаче, различията в разглеждания обтегател, които безспорно могат да бъдат установени, все пак се оказват просто варианти при изработката на обтегачни винтове. Следователно тези характерни белези не са от такова естество, че да могат да индивидуализират разглежданата стока и сами по себе си да бъдат указание за определен търговски произход.

               45

               Накрая, когато става въпрос за доказателствената стойност на представеното от жалбоподателя в хода на производството пред СХВП допитване относно отличителния характер на спорния триизмерен знак, е важно да се подчертае, че апелативният състав с основание изтъква, че то е направено само сред немскоговорeщите потребители специалисти, а не сред потребители специалисти от Европейския съюз, които в случая са относимите потребители. Наистина, независимо че става въпрос за заявка за триизмерна марка на Общността и за да бъде тя „четена“, както с основание изтъква жалбоподателят, не се налага притежаване на езикови познания, все пак немскоговорещите потребители специалисти са свикнали в по-голяма степен с продаваните от германски или австрийски фирми стоки и следователно по-често цитират техните имена в анкетите за изследване на общественото мнение в сравнение с всички потребители специалисти в Съюза.

               46

               Нещо повече, когато посочва резултатите от споменатото допитване, жалбоподателят изтъква пред апелативния състав (точка 6, четвърто тире от обжалваното решение), че „висок процент от немските потребители специалисти“ разпознали производителя на триизмерната форма, която се иска да бъде регистрирана като марка на Общността. Отличителният характер обаче трябва да се възприема като такъв от всички съответни потребители (а именно съответните потребители в Съюза). От това следва, че апелативният състав правилно не взема предвид допитването, тъй като въз основа на него не може да се оспори изводът относно липсата на отличителен характер на спорния триизмерен знак.

               47

               Доколкото жалбоподателят би се позовал на резултатите от това допитване, като доказателство за отличителния характер на този знак в очите на съответните потребители за вече пуснатата от него на пазара стока, която този знак представя, би трябвало да се посочи, че този довод е свързан с отличителния характер, придобит чрез използването на заявената марка. Следователно апелативният състав не допуска грешка при прилагане на правото, като припомня, че този придобит чрез използването отличителен характер не може да доведе до изключване на прилагането от СХВП на абсолютно основание за отказ по член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2002 г., Mag Instrument/СХВП (Форма на джобно фенерче), T‑88/00, Rec, EU:T:2002:28, т. 39) и би могло той да се вземе предвид само при прилагането на член 7, параграф 3 от посочения регламент, от което жалбоподателят не е поискал да се ползва в нито един момент от производството.

               48

               От това следва, че апелативният състав правилно приема, че спорната триизмерна марка няма отличителен характер за всички посочени стоки по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.

               49

               Следователно първото правно основание трябва да се отхвърли.

         По второто правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква д) от Регламент № 207/2009

               50

               Следва да се отбележи, че в заключение в точка 23 от обжалваното решение апелативният състав посочва възможността, която би имал проверителят, да отхвърли заявката за марка на жалбоподателя и на основание на член 7, параграф 1, буква д), подточки i) и ii) от Регламент № 207/2009, само от съображения за изчерпателност, без да прилага тези разпоредби. Наистина от самия текст на тази точка следва, че от съображения за процесуална икономия апелативният състав не е върнал преписката на проверителя за допълнително решение, тъй като заявката „във всеки случай трябвало да се отхвърли на основание на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009“, като законосъобразността на тази преценка се потвърждава по-горе в точки 30—48.

               51

               Затова, тъй като, както припомня СХВП в писмения си отговор, обжалваното решение не се основава на член 7, параграф 1, буква д), подточки i) и ii) от Регламент № 207/2009, правното основание, изведено от нарушението на тези разпоредби, не може да има значение за законосъобразността на посоченото решение.

               52

               По същата причина член 75 от Регламент № 207/2009, според който решенията на СХВП се мотивират, не е нарушен. Тъй като става въпрос за обстоятелство, на което апелативният състав е решил да не основава служебно решението си, предварителното допитване до жалбоподателя очевидно не е било необходимо.

               53

               От изложеното дотук следва, че второто правно основание трябва да се отхвърли.

               54

               Следователно, без да е необходимо съдът да се произнася по допустимостта на документа, представен от жалбоподателя в съдебното заседание, следва жалбата да се отхвърли в нейната цялост.

         По съдебните разноски

               55

               По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник всяка загубила делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.

               56

               Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на СХВП.

               По изложените съображения
               ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
               реши:

                        1)

                           Отхвърля жалбата.

                        2)

                           Осъжда Peri GmbH да заплати съдебните разноски.

                           Gratsias

                           Кънчева

                           Wetter

                     Постановено в публично съдебно заседание в Люксембург на 25 септември 2014 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 15 януари 2003 г. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) срещу Комисия на Европейските общности. # Арбитражна клауза. # Дело T-171/01.


Решение на Съда (първи състав) от 15 март 1984 г. # Tradax Graanhandel BV срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 64/82.