title: Решение на Съда (осми състав) от 30 април 2009 г.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt срещу Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Искане за преюдициално заключение: Fővárosi Bíróság - Унгария.#Свободно движение на стоки - Радиооборудване и далекосъобщително крайно оборудване - Взаимно признаване на съответствието - Непризнаване на декларация за съответствие, издадена от производител, установен в друга държава-членка.#Дело C-132/08.

text:
      Дело C-132/08
      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      срещу
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      (Преюдициално запитване, отправено от Fővárosi Bíróság)
      „Свободно движение на стоки — Радиооборудване и далекосъобщително крайно оборудване — Взаимно признаване на съответствието — Непризнаване на декларация за съответствие, издадена от производител, установен в друга държава членка“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Радиооборудване и далекосъобщително крайно оборудване и взаимно признаване на тяхното съответствие —
            Директива 1999/5
      (Директива 1999/5 на Европейския парламент и на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Обща безопасност на продуктите — Директива 2001/95
      (Директива 2001/95 на Европейския парламент и на Съвета)
      3.        Свободно движение на стоки — Дерогации — Наличие на директиви за сближаване — Последици
      (членове 28 ЕО и 30 ЕО; член 5 от Директива 1999/5 на Европейския парламент и на Съвета)
      1.        Държавите членки не могат по силата на Директива 1999/5 относно радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно
         оборудване и взаимното признаване на тяхното съответствие да изискват от лице, което пуска на пазара радиооборудване, да представи
         декларация за съответствие, след като производителят на посоченото оборудване, чието седалище се намира в друга държава членка,
         е поставил маркировка „СЕ“ върху същото и е изготвил декларация за съответствието за този продукт. Всъщност по силата на Директива
         1999/5 снабдената с маркировката „CE“ апаратура се ползва от презумпция за съответствие. Тази маркировка показва съответствието
         на посочената апаратура с всички разпоредби на Директивата, включително и с процедурите за оценка на нейното съответствие,
         така както са предвидени те в посочената директива. Следователно маркираните със „CE“ продукти могат да бъдат пуснати на пазара,
         без да е необходимо да се подлагат на механизъм за предварително разрешаване или на всякаква друга процедура, целяща да увеличи
         броя на лицата, които трябва да поставят маркировката за съответствие.

      (вж. точки 26, 28 и 33; точка 1 от диспозитива)
      2.        Директива 2001/95 относно общата безопасност на продуктите не се прилага, доколкото става въпрос за преценката на въпроси,
         свързани със задължението на лице да представи декларация за съответствие на радиооборудване. Колкото до правомощието на държавите
         членки при предлагането на радиооборудване на пазара да налагат по силата на тази директива задължения, различни от представянето
         на декларация за съответствие, лице, което предлага на пазара даден продукт, би могло да се счита, от една страна, за негов
         производител само при условията, определени от тази директива в член 2, буква д) от нея, и от друга страна, за негов дистрибутор
         само при условията, определени в посочения член 2, буква е). Производителят и дистрибуторът могат да бъдат обвързани само
         от задължения, които Директива 2001/95 предвижда съответно за всеки от тях.

      (вж. точка 40; точка 2 от диспозитива)
      3.        Когато даден въпрос е регламентиран по хармонизиран начин на общностно равнище, всяка свързана с него национална мярка трябва
         да се преценява с оглед на предписанията на тази мярка за хармонизация, а не с оглед на разпоредбите на членове 28 ЕО и 30 ЕО.
         В областите, спадащи към Директива 1999/5 относно радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно оборудване и
         взаимното признаване на тяхното съответствие  държавите членки трябва да се съобразяват изцяло с разпоредбите на тази директива,
         без да могат да запазват противоречащи национални разпоредби. Когато държава членка смята, че съответствието с хармонизиран
         стандарт не гарантира съответствие със съществените изисквания, предвидени в Директива 1999/5, които посоченият стандарт е
         предназначен да обхване, тази държава членка е длъжна да следва процедурата по член 5 от тази директива. В замяна на това,
         в подкрепа на ограничение държава членка може да изтъква мотиви извън областта, хармонизирана с Директива 1999/5. В подобен
         случай тя би могла единствено да се позовава на съображенията, посочени в член 30 ЕО, или на императивни изисквания, свързани
         с обществения интерес.

      (вж. точка 46; точка 3 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
      30 април 2009 година(*)

      „Свободно движение на стоки — Радиооборудване и далекосъобщително крайно оборудване — Взаимно признаване на съответствието — Непризнаване на декларация за съответствие, издадена от производител, установен в друга държава членка“
      По дело C‑132/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Fővárosi Bíróság (Унгария) с акт от 11 март 2008 г.,
         постъпил в Съда на 2 април 2008 г., в рамките на производство по дело

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      срещу
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa,
      СЪДЪТ (осми състав),
      състоящ се от: г‑н T. von Danwitz (докладчик), председател на състав, г‑н E. Juhász и г‑н G. Arestis, съдии
      генерален адвокат: г‑жа E. Sharpston,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Lidl Magyarország Kereskedelmi bt, от адв. R. Kölcsey-Rieden, ügyvéd,
      –        за унгарското правителство, от г‑жа J. Fazekas, г‑жа R. Somssich и г‑жа K. Szíjjártó, в качеството на представители,
      –        за белгийското правителство, от г‑н T. Materne, в качеството на представител,
      –        за полското правителство, от г‑н M. Dowgielewicz, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н W. Wils и г‑н A. Sipos, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 1999/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 1999 година
         относно радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно оборудване и взаимното признаване на тяхното съответствие
         (ОВ L 91, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 26, стр. 73) и на Директива 2001/95/ЕО на Европейския
         парламент и на Съвета от 3 декември 2001 година относно общата безопасност на продуктите (ОВ L 11, 2002 г., стр. 4; Специално
         издание на български език, 2007 г., глава 15, том 8, стр. 52), както и на член 30 ЕО.

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (наричано по-нататък „Lidl“) и Nemzeti Hírközlési
         Hatóság Tanácsa (Съвет на унгарския орган по съобщенията, наричан по-нататък „Hatóság“) по повод на отказа на последния, с
         който той се противопоставя на пускането от Lidl на пазара в Унгария на радиооборудване, произведено от дружество със седалище
         в Белгия.

       Правна уредба
       Общностно право
       Директива 1999/5
      3        Член 1, параграф 1 от Директива 1999/5 определя нейното приложно поле както следва:

      „Настоящата директива установява регулаторна рамка за пускането на пазара, свободното движение и въвеждането в употреба в
         Общността на радиооборудването и крайното далекосъобщително оборудване.“

      4        Съгласно член 2 от Директива 1999/5:

      „По смисъла на настоящата директива се прилагат следните определения:
      а)      „апаратура“ означава всяко оборудване, което е или радиооборудване, или крайно далекосъобщително оборудване, или и двете;
      […]
      в)      „радиооборудване“ означава продукт или съответен компонент от него, които [да се чете: „който“] може да осъществи комуникация
         чрез излъчване и/или приемане на радиовълни, като използва спектъра, разпределен за наземна/космическа радиовръзка;

      г)      „радиовълни“ означава електромагнитни вълни с честоти от 9 kHz до 3000 GHz, които се разпространяват в пространството без
         изкуствено насочване;

      […]“
      5        Относно съществените изисквания в областта на сигурността, на които трябва да отговаря апаратурата, член 3, параграф 1 от
         тази директива предвижда:

      „За всяка апаратура се прилагат следните съществени изисквания:
      а)      опазването на здравето и безопасността на потребителя и на всяко друго лице, включително целите по отношение на изискванията
         за безопасност съгласно Директива 73/23/ЕИО, но без да се прилага ограничение за напрежението;

      б)      изискванията за защита по отношение на електромагнитната съвместимост, които се съдържат в Директива 89/336/ЕИО.“
      6        Член 5 от Директива 1999/5 гласи:

      „1.      Когато апаратурата отговаря на съответните хармонизирани стандарти или на части от тях, […] държавите членки допускат, че
         тя отговаря на съществените изисквания, посочени в член 3 така, както е обхваната от посочените хармонизирани стандарти или
         части от тях.

      2.      Когато дадена държава членка или Комисията смята, че съответствието с определен хармонизиран стандарт не гарантира съответствие
         с основните изисквания [другаде в текста: „съществените изисквания“], посочени в член 3, които посоченият стандарт е предназначен
         да обхване, Комисията или съответната държава членка отнасят въпроса до [Комитета за оценка на съответствието в далекосъобщенията
         и контрол на пазара].

      3.      […] След консултации с комитета […], Комисията може да оттегли хармонизираните стандарти, като публикува уведомление в Официален вестник на Европейските общности.“

      7        Член 6, параграфи 1 и 4 от Директива 1999/5 гласи:

      „1.      Държавите членки гарантират, че на пазара се пуска само апаратура, която отговаря на съответните съществени изисквания, установени
         в член 3, и на останалите съответни разпоредби на настоящата директива, когато е правилно инсталирана и поддържана и се използва
         по предназначение. Апаратурата не подлежи на по-нататъшни национални разпоредби относно пускането на пазара.

      […]
      4.      Когато става дума за радиооборудване, което използва честотни ленти, чиято употреба не е хармонизирана в Общността, производителят
         или негов упълномощен представител, установен в Общността, или лицето, което отговаря за пускането на оборудването на пазара,
         нотифицира националния орган, който отговаря в съответната държава членка за управлението на спектъра за намерението си да
         пуска такова оборудване на националния си пазар.

      Това нотифициране се извършва не по-късно от четири седмици преди да започне пускането на пазара и включва информация за радиохарактеристиките
         на оборудването […] и идентификационния номер на нотифицирания орган, посочен в приложение IV или V.“

      8        Според текста на член 8, параграф 1 от Директива 1999/5:

      „Държавите членки не забраняват, ограничават или предотвратяват пускането на пазара и въвеждането в употреба на тяхна територия
         на апаратура с СЕ маркировка, посочена в приложение VII, която посочва съответствието ѝ с всички разпоредби на настоящата
         директива, […]. Това не засяга разпоредбите на член 6, параграф 4, член 7, параграф 2 и член 9, параграф 5.“

      9        Що се отнася до маркировката „CE“ за съответствие, член 12, параграф 1, първа алинея от Директива 1999/5 гласи:

      „Апаратурата, която отговаря на всички приложими основни изисквания, носи СE маркировка за съответствие, посочена в приложение
         VII. Тя се поставя на отговорност на производителя, негов упълномощен представител в Общността или на лицето, което отговаря
         за пускането на апаратурата на пазара.“

       Директива 2001/95
      10      Член 1 от Директива 2001/95 определя нейния предмет и приложното ѝ поле както следва:

      „1.      Целта на настоящата директива е да гарантира, че пуснатите на пазара продукти са безопасни.
      2.      Настоящата директива се прилага за всички продукти, определени в член 2, буква а). Всяка от нейните разпоредби се прилага,
         доколкото в правото на Общността липсват специални разпоредби със същата цел, които регулират безопасността на тези продукти.

      В случаите, когато дадени продукти са предмет на специални изисквания за безопасност, които са наложени от правото на Общността,
         настоящата директива се прилага само относно въпросите и рисковете или категориите и рисковете, които не са обхванати от тези
         изисквания. […]“

      11      Член 2, букви а), д) и е) от Директива 2001/95 гласи:

      „По смисъла на настоящата директива:
      а)      „продукт“ означава всеки продукт, включително във връзка с предоставяне на услуга, който е предназначен за потребителите или
         е вероятно при разумно предвидими условия да бъде използван от тях, дори когато не е предназначен за същите, и е доставен
         или направен достъпен, независимо дали това е осъзнато от потребителите, в хода на търговска дейност, и независимо от това
         дали е нов, използван или обновен.

      […]
      д)      „производител“ означава:
      i)      производителят на продукта, когато седалището му е в Общността, и всяко друго лице, представящо се като производител чрез
         прикрепяне на своето име, търговска марка или друг отличителен знак, както и лицето, което обновява продукта;

      ii)      представителят на производителя, когато седалището на същия е извън Общността, а когато няма представител в Общността — този,
         който внася продукта;

      iii)      други професионалисти по веригата на доставяне доколкото техните дейности могат да засегнат безопасността на продукта;
      е)      „дистрибутор“ означава всеки професионалист по веригата на доставяне, чиято дейност не засяга безопасността на продукта.“
      12      Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 2001/95:

      „Държавите членки гарантират, че производителите и дистрибуторите изпълняват задълженията, предвидени в настоящата директива,
         така че продуктите, пуснати на пазара, да са безопасни.“

      13      Член 8, параграф 2, първа и втора алинея от същата директива гласи:

      „Когато компетентните органи на държавите членки предприемат мерки като предвидените в параграф 1, и по-специално посочените
         в букви от г) до е), те действат в съответствие с Договора, по-специално с членове 28 и 30 от него, така че да осъществят
         мерките по начин, който съответства на сериозността на риска, и отчитат принципа на превантивност.

      В този смисъл те насърчават и подпомагат доброволните начинания на производителите и дистрибуторите, в съответствие със задълженията,
         възложени им от настоящата директива, и по-конкретно в глава III от нея, включително където е приложимо чрез разработване
         на правила на добрата практика.“

       Национално право
      14      Според член 188, точка 32 от Закон № C. от 2003 г. относно електронната комуникация (2003. évi C. törvény az elektronikus
         hírközlésről):

      „По смисъла на настоящия закон:
      […]
      32. „производител“ означава всеки икономически субект, отговорен за проектирането, производството, пакетирането, маркировката,
         пускането на пазара на оборудването, независимо от това дали той извършва тези дейности за своя сметка или за сметка на другиго.
         За производител трябва да се счита и този, който с цел пускане на пазара внася изменения или допълнения в съществуващо оборудване,
         които имат отражение върху неговите съществени характеристики, или този, който произвежда ново оборудване въз основа на съществуващо
         оборудване. Ако седалището на производителя не се намира в Унгария, за производител на апаратурата се счита нейният вносител.“

      15      По силата на член 1, параграф 2 от Декрет № 5/2004 (IV.13.) IHM на министъра на информатиката и на съобщенията относно радиооборудването
         и далекосъобщителното крайно оборудване, както и за взаимното признаване на тяхното съответствие (5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet
         a rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről) „в
         Унгария, освен унгарския орган по съобщенията, в приложното поле на посочения декрет попада всяко физическо или юридическо
         лице или всеки субект, лишен от правоспособност, както и всеки клон или представителство в Унгария на предприятие, чието седалище
         се намира в чужбина, което произвежда, внася, пуска на пазара (наричано по-нататък общо „производител“), разпространява, сертифицира,
         въвежда в употреба и използва оборудването, посочено в параграф 1“.

      16      Според член 4, параграф 4 от този декрет, когато дадено радиооборудване използва честота или честотна лента, които не са хармонизирани
         в Европейския съюз, производителят трябва да съобщи на компетентния орган в съответствие с особените разпоредби, създадени
         в това отношение, своето намерение да предлага на пазара в Унгария въпросното оборудване.

      17      По силата на член 10, параграф 6 от посочения декрет производителят трябва да „изготви декларация за съответствието на оборудването
         със съществените изисквания. За целите на пускането на пазара на произведената в Унгария апаратура следва да се изготви декларация
         за съответствието, съставена на унгарски език или на други езици, включително унгарски. Когато апаратурата не е била произведена
         в Унгария, декларацията може да се изготви на официален език на която и да е държава членка на Европейския съюз. Материалните
         изисквания, свързани с декларацията за съответствие, се съдържат в приложение 6.“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      18      Lidl предлага на пазара в Унгария радиооборудване от типа „UC Babytalker 500“, произведено от белгийско дружество, което му
         е поставило маркировка „CE“ и което е изготвило декларация за съответствие за този продукт. Това оборудване използва честота,
         която не е хармонизирана.

      19      След проверка през 2007 г. в пункт за продажба на Lidl Hatóság установява, че посоченото оборудване не отговаря на предвидената
         от унгарското законодателство декларация за съответствие. Впоследствие той забранява на Lidl да предлага на пазара въпросното
         оборудване до представянето на декларация за съответствие, изготвена по унгарското право, тъй като според него Lidl трябвало
         да се счита за производител на оборудването, след като то го пуска на пазара в Унгария.

      20      Тъй като Hatóság не приема изготвената от белгийския производител декларация за съответствие, Lidl предявява съдебен иск срещу
         решението, забраняващо предлагането на пазара, с който иска неговата отмяна.

      21      Като счита, че в съответствие с приложимите общностни директиви разглежданият продукт може да бъде предлаган на пазара във
         всички държави членки, и с оглед на изразеното от ответника по главното производство противно мнение, Fővárosi Bíróság решава
         да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Може ли член 8 от Директива [1999/5] да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба относно свободното движение на радиооборудването
         и далекосъобщителното крайно оборудване (наричано по-нататък „оборудването“) не позволява да се налагат допълнителни задължения
         с оглед търговското предлагане на оборудване, което попада в приложното поле на посочената директива и върху което производител
         със седалище в друга държава членка е поставил маркировка „СЕ“?

      2)      Що се отнася до задълженията във връзка с предлагането на пазара, могат ли разпоредбите на член 2, букви д) и е) от Директива
         [2001/95] да се тълкуват в смисъл, че субектът, който извършва търговското предлагане на оборудването в държава членка (без
         да е участвал в произвеждането му) и чието седалище не се намира в същата държава членка като тази на производителя, може
         също да се счита за производител?

      3)      Могат ли разпоредбите на член 2, буква д), подточки i), ii) и iii) и буква е) от Директива [2001/95] да се тълкуват в смисъл,
         че от дистрибутора (който не съвпада с производителя) на оборудване, произведено в друга държава членка, може да се изисква
         да изготвя декларация за съответствие, съдържаща свързаните с въпросното оборудване технически данни?

      4)      Могат ли разпоредбите на член 2, буква д), подточки i), ii) и iii) и буква е) от Директива [2001/95] да се тълкуват в смисъл,
         че субект, който поема грижата единствено за предлагането на пазара в държава членка, където се намира и неговото седалище,
         може също да се счита за производител на търгуваното оборудване, когато дейността на въпросния дистрибутор не засяга безопасността
         на оборудването?

      5)      Може ли член 2, буква е) от Директива [2001/95] да се тълкува в смисъл, че е възможно и от дистрибутора по смисъла на тази
         разпоредба да се изисква да спазва изискванията, които във всеки случай са приложими единствено към производителя по смисъла
         на член 2, буква д) от тази директива, като например изготвянето на декларация за съответствие, съдържаща свързаните с въпросното
         оборудване технически данни?

      6)      Възможно ли е с член 30 [ЕО] и/или с едно от задължителните изисквания да се обосновава изключение от прилагането на формулата,
         изведена от Решение по дело Dassonville [от 11 юли 1974 г., 8/74, Recueil, стр. 837], като се имат предвид също свързаните
         с нея изисквания относно принципа на равностойност и принципа на взаимно признаване?

      7)      Може ли член 30 [ЕО] да се тълкува в смисъл, че не допуска никакво ограничение на вноса или предлагането на пазара на транзитни
         стоки, освен на основанията, изброени в този член?

      8)      Маркировката „СЕ“ удовлетворява ли принципа на равностойност и/или принципа на взаимно признаване, както и изискванията на
         член 30 [ЕО]?

      9)      Може ли маркировката „СЕ“ да се тълкува в смисъл, че когато оборудването носи маркировката „СЕ“ държавите членки не могат
         да обосновават прилагането на никакви други технически или качествени стандарти към въпросното оборудване?

      10)      Могат ли разпоредбите на член 6, параграф 1 и на член 8, параграф 2, второ изречение от Директива [2001/95] да се тълкуват
         в смисъл, че за целите на търговското предлагане на стоките производителят и дистрибуторът могат да се считат като подчинени
         на аналогични задължения, когато производителят не предлага на пазара въпросните продукти?“

       По преюдициалните въпроси
       По тълкуването на Директива 1999/5
      22      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали по силата на Директива 1999/5 държава членка
         може да изисква от оператор, който пуска на националния пазар радиооборудване, да представи декларация за съответствие, след
         като производителят на посоченото оборудване, чието седалище се намира в друга държава членка, е поставил маркировка „СЕ“
         върху същото и е изготвил декларация за съответствието за този продукт.

      23      В това отношение следва да се констатира, че Директива 1999/5, която установява регулаторна рамка за пускането на пазара,
         свободното движение и въвеждането в употреба в Общността на радиооборудването, съдържа в членове 6, 8 и 12 релевантните правила
         за разрешаването на спора по главното производство.

      24      Членове 6 и 8 от тази директива гарантират свободното движение на апаратурата, която отговаря на разпоредбите на посочената
         директива (Решение от 8 май 2003 г. по дело ATRAL, C‑14/02, Recueil, стр. I‑4431, точка 50).

      25      Макар по силата на член 6, параграф 1, първо изречение от Директива 1999/5 държавите членки да следят за това на пазара да
         се пуска само апаратура, която отговаря на съществените изисквания, посочени в тази директива, по силата на второто изречение
         от същата разпоредба те не подчиняват тази апаратура на други национални изисквания, свързани с нейното пускане на пазара.
         Освен това съгласно член 8, параграф 1 от същата директива те не възпрепятстват пускането на пазара на тяхната територия на
         апаратура, върху която е поставена маркировката „CE“.

      26      Всъщност по силата на Директива 1999/5 снабдената с маркировката „CE“ апаратура се ползва от презумпция за съответствие. Тази
         маркировка показва съответствието на посочената апаратура с всички разпоредби на Директивата, включително и с процедурите
         за оценка на нейното съответствие, така както са предвидени те в посочената директива (вж. Решение по дело ATRAL, посочено
         по-горе, точка 51).

      27      В този режим според член 12, параграф 1, първа алинея, първо изречение от Директива 1999/5, маркировката „CE“ се поставя на
         отговорност на производителя или на негов упълномощен представител в Общността или още на лицето, което отговаря за пускането
         на апаратурата на пазара.

      28      Следователно маркираните със „CE“ продукти могат да бъдат пуснати на пазара, без да е необходимо да се подлагат на механизъм
         за предварително разрешаване (вж. в този смисъл Решение по дело ATRAL, посочено по-горе, точка 52) или на всякаква друга процедура,
         целяща да увеличи броя на лицата, които трябва да поставят маркировката за съответствие.

      29      При това положение държавите членки са длъжни, без да се засягат разпоредбите на член 6, параграф 4, член 7, параграф 2 и
         член 9, параграф 5 от Директива 1999/5, да признават маркировката „CE“, поставена от едно от лицата, изброени в член 12, параграф 1
         от тази директива. Да се изисква от едно от тези лица да представи декларация за съответствие за радиооборудване, върху което
         вече е била поставена маркировката „CE“ от някое от другите лица, посочени в член 12, параграф 1 от Директива 1999/5, би било
         равнозначно на възпрепятстване на пускането на пазара на този продукт посредством подчиняването му на други изисквания, освен
         предвидените в Директива 1999/5.

      30      От това следва, че Директива 1999/5 не допуска национални правила, които в хармонизираната от нея област задължават лицата,
         отговорни за пускането на пазара на продукт, маркиран със „CE“ и снабден с изготвена от производителя декларация за съответствие,
         да представят също декларация за съответствие.

      31      Фактът, че производителят, който е поставил маркировката „CE“, се намира в държава членка, различна от тази, в която продуктът
         е пуснат на пазара, няма отражение върху тази преценка. Тъкмо обратно, като цели свободното движение на радиооборудване и
         взаимното признаване на неговото съответствие, Директива 1999/5 обхваща точно тази хипотеза.

      32      Освен това обстоятелството, че разглежданото в главното производство оборудване използва честота, която не е хармонизирана,
         също не би могло, с оглед на член 6, параграф 4 от Директива 1999/5, да промени тази преценка. Процесуалното правило, посочено
         в тази разпоредба, налага на производителя, на неговия упълномощен представител, установен в Общността, или на лицето, което
         отговаря за пускането на оборудването на пазара, единствено задължението да съобщи на националния орган, отговорен за управлението
         на спектъра, намерението си да пусне това оборудване на неговия национален пазар. Макар това процесуално правило да цели да
         улесни въвеждането на механизмите на Директива 1999/5 във вътрешното право, то по никакъв начин не предоставя на държавите
         членки възможността да поставят условия или ограничения пред забраната, прогласена в член 6, параграф 1, второ изречение от
         Директива 1999/5 (вж. Решение от 20 юни 2002 г. по дело Radiosistemi, C‑388/00 и C‑429/00, Recueil, стр. I‑5845, точка 53).

      33      Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че държавите членки не могат, по силата на Директива 1999/5, да изискват
         от лице, което пуска на пазара радиооборудване, да представи декларация за съответствие, след като производителят на посоченото
         оборудване, чието седалище се намира в друга държава членка, е поставил маркировката „СЕ“ върху същото и е изготвил декларация
         за съответствието за този продукт.

       По тълкуването на Директива 2001/95
      34      Със своите въпроси 2—5 и 10, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи
         дали по силата на разпоредбите на Директива 2001/95 дистрибутор на радиооборудване може да се счита за производител на този
         продукт, без да е участвал в произвеждането му и без неговата дейност да се отразява върху свързаните с безопасността характеристики
         на продукта, и дали той може да бъде задължен да изготви декларация за съответствие, съдържаща свързаните с въпросното радиооборудване
         технически данни, или дали може да бъде подчинен на задължения, които тежат върху производителя, когато последният не предлага
         на пазара въпросните продукти.

      35      В самото начало следва да се напомни, че по силата на член 1, параграф 2 Директива 2001/95 не се прилага, когато съществува
         специална общностна правна уредба със същата цел, която регулира безопасността на тези продукти.

      36      Както изтъкват по същество по-специално белгийското правителство и Комисията, Директива 1999/5 представлява такава специална
         правна уредба по отношение на декларацията за съответствие на радиооборудването.

      37      При това положение Директива 2001/95 и определенията на термините „производител“ и „дистрибутор“, посочени в член 2, букви д)
         и е) от нея, не се прилагат, доколкото става въпрос за преценка на въпросите, които са свързани със задължението на лице да
         представи декларация за съответствие на радиооборудване.

      38      Доколкото запитващата юрисдикция иска да се установи дали държава членка може да наложи на подобен дистрибутор задължения,
         които поначало тежат върху производителите и произтичат от Директива 2001/95, трябва да се констатира, че в предадената на
         Съда преписка няма данни за задължения, различни от представянето на декларация за съответствие, които да тежат върху дистрибуторите
         на радиооборудване в Унгария.

      39      При всички случаи, за да се определят специфичните задължения, произтичащи от Директива 2001/95, следва да се констатира,
         че лице, което предлага на пазара даден продукт, би могло да се счита за негов производител само при условията, определени
         от тази директива в член 2, буква д) от нея, и за негов дистрибутор само при условията, определени в посочения член 2, буква е).
         Производителят и дистрибуторът са обвързани само от задълженията, които Директива 2001/95 предвижда съответно за всеки от
         тях.

      40      Поради това на въпроси 2—5 и 10 следва да се отговори, че Директива 2001/95 не се прилага, доколкото става въпрос за преценката
         на въпроси, свързани със задължението на лице да представи декларация за съответствие на радиооборудване. Колкото до правомощието
         на държавите членки при предлагането на радиооборудване на пазара да налагат по силата на Директива 2001/95 задължения, различни
         от представянето на декларация за съответствие, лице, което предлага на пазара даден продукт, би могло да се счита, от една
         страна, за негов производител само при условията, определени от тази директива в член 2, буква д) от нея, и от друга страна,
         за негов дистрибутор само при условията, определени в посочения член 2, буква е). Производителят и дистрибуторът могат да
         бъдат обвързани само от задължения, които Директива 2001/95 предвижда съответно за всеки от тях.

       По тълкуването на член 30 ЕО
      41      Въпроси 6—9, които следва да бъдат разгледани заедно, се отнасят до евентуална обосновка, което държава членка може да изтъкне
         в подкрепа на пречки за свободното движение на радиооборудване с маркировка за съответствие „CE“, и до тълкуването на член 30
         ЕО.

      42      В това отношение следва да се напомни, както по-специално отбелязва Комисията, че когато даден въпрос е регламентиран по хармонизиран
         начин на общностно равнище, всяка свързана с него национална мярка трябва да се преценява с оглед на предписанията на тази
         мярка за хармонизация, а не с оглед на разпоредбите на членове 28 ЕО и 30 ЕО (вж. Решение от 13 декември 2001 г. по дело DaimlerChrysler,
         C‑324/99, Recueil, стр. I‑9897, точка 32 и цитираната съдебна практика).

      43      Директива 1999/5 съдържа специална правна уредба относно задължението за представяне на декларация за съответствие за дадено
         радиооборудване. От текста и от целта на тази директива произтича, че тя е насочена към постигане на пълна хармонизация в
         нейното приложно поле. От това следва, че в областите, спадащи към тази директива, държавите членки трябва да се съобразяват
         изцяло с нея и че те не могат да запазват противоречащи национални разпоредби (вж. Решение по дело ATRAL, посочено по-горе,
         точка 44).

      44      Пречки за свободното движение на апаратура, попадаща в приложното поле на Директива 1999/5, за която се презумира, че е съобразена
         със съществените изисквания и при това положение със стандартите за безопасност, посочени в нея, могат да се създават само
         при условията, предвидени в самата директива. Когато държава членка смята, че съответствието с хармонизиран стандарт не гарантира
         съответствие със съществените изисквания, предвидени в посочената директива, които посоченият стандарт е предназначен да обхване,
         тази държава членка може, по силата на член 5 от Директивата, да сезира комитета. При непълноти в хармонизираните стандарти
         по отношение на съществените изисквания тези стандарти могат да бъдат оттеглени само в съответствие с процедурата по член 5
         от Директива 1999/5. При тези условия следва да се констатира, че въведеният с Директива 1999/5 режим гарантира спазването
         на съществените изисквания, посочени в споменатата директива.

      45      Освен това, както отбелязва Комисията, в случай че в подкрепа на ограничение държава членка изтъква мотиви извън областта,
         хармонизирана с Директива 1999/5, тя може да се позовава на член 30 ЕО. В подобен случай държавата членка би могла единствено
         да се позовава на някое от определените в член 30 съображения от обществен интерес или на някое от установените в практиката
         на Съда императивни изисквания (вж. по-специално Решение от 20 февруари 1979 г. по дело Rewe-Zentral, известно като „Cassis
         de Dijon“, 120/78, Recueil, стр. 649, точка 8). И в единия, и в другия случай ограничението трябва да е в състояние да гарантира
         осъществяването на преследваната цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (вж. посочените по-горе Решение по дело
         Radiosistemi, точка 42 и Решение по дело ATRAL, точка 64).

      46      С оглед на гореизложените съображения на въпроси 6—9 следва да се отговори, че когато даден въпрос е регламентиран по хармонизиран
         начин на общностно равнище, всяка свързана с него национална мярка трябва да се преценява с оглед на предписанията на тази
         мярка за хармонизация, а не с оглед на разпоредбите на членове 28 ЕО и 30 ЕО. В областите, спадащи към Директива 1999/5, държавите
         членки трябва да се съобразяват изцяло с разпоредбите на тази директива, без да могат да запазват противоречащи национални
         разпоредби. Когато държава членка смята, че съответствието с хармонизиран стандарт не гарантира съответствие със съществените
         изисквания, предвидени в Директива 1999/5, които посоченият стандарт е предназначен да обхване, тази държава членка е длъжна
         да следва процедурата по член 5 от тази директива. В замяна на това, в подкрепа на ограничение държава членка може да изтъква
         мотиви извън областта, хармонизирана с Директива 1999/5. В подобен случай тя би могла единствено да се позовава на съображенията,
         посочени в член 30 ЕО, или на императивни изисквания, свързани с обществения интерес.

       По съдебните разноски
      47      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
      1)      Държавите членки не могат по силата на Директива 1999/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 1999 година относно
            радионавигационното оборудване и далекосъобщителното крайно оборудване и взаимното признаване на тяхното съответствие да изискват
            от лице, което пуска на пазара радиооборудване, да представи декларация за съответствие, след като производителят на посоченото
            оборудване, чието седалище се намира в друга държава членка, е поставил маркировка „СЕ“ върху същото и е изготвил декларация
            за съответствието за този продукт.
      2)      Директива 2001/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 3 декември 2001 година относно общата безопасност на продуктите
            не се прилага, доколкото става въпрос за преценката на въпроси, свързани със задължението на лице да представи декларация
            за съответствие на радиооборудване. Колкото до правомощието на държавите членки при предлагането на радиооборудване на пазара
            да налагат по силата на Директива 2001/95 задължения, различни от представянето на декларация за съответствие, лице, което
            предлага на пазара даден продукт, би могло да се счита, от една страна, за негов производител само при условията, определени
            от тази директива в член 2, буква д) от нея, и от друга страна, за негов дистрибутор само при условията, определени в посочения
            член 2, буква е). Производителят и дистрибуторът могат да бъдат обвързани само от задължения, които Директива 2001/95 предвижда
            съответно за всеки от тях.
      3)      Когато даден въпрос е регламентиран по хармонизиран начин на общностно равнище, всяка свързана с него национална мярка трябва
            да се преценява с оглед на предписанията на тази мярка за хармонизация, а не с оглед на разпоредбите на членове 28 ЕО и 30
            ЕО. В областите, спадащи към Директива 1999/5/ЕО, държавите членки трябва да се съобразяват изцяло с разпоредбите на тази
            директива, без да могат да запазват противоречащи национални разпоредби. Когато държава членка смята, че съответствието с
            хармонизиран стандарт не гарантира съответствие със съществените изисквания, предвидени в Директива 1999/5, които посоченият
            стандарт е предназначен да обхване, тази държава членка е длъжна да следва процедурата по член 5 от тази директива. В замяна
            на това, в подкрепа на ограничение държава членка може да изтъква мотиви извън областта, хармонизирана с Директива 1999/5.
            В подобен случай тя би могла единствено да се позовава на съображенията, посочени в член 30 ЕО, или на императивни изисквания,
            свързани с обществения интерес.
      Подписи
      * Език на производството: унгарски.


Решение на Съда (пети състав) от 27 февруари 2003 г. # Комисия на Европейските общности срещу Федерална република Германия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Членs 23 ЕО и 25 ЕО. # Дело C-389/00.


Решение на Съда (първи състав) от 13 май 1982 г. # Agata Alaimo срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица. # Дело 16/81.


title: Решение на Съда (голям състав) от 12 септември 2017 г.#Alexios Anagnostakis срещу Европейска комисия.#Обжалване — Институционално право — Гражданска инициатива, с която Европейската комисия се приканва да внесе законодателно предложение относно отмяната на държавния дълг за държави членки в положение на крайна необходимост — Искане за регистрация — Отказ на Комисията — Очевидна липса на правомощия на Комисията — Регламент (ЕС) № 211/2011 — Член 4, параграф 2, буква б) — Задължение за мотивиране — Член 122 ДФЕС — Член 136 ДФЕС — Неизпълнение.#Дело C-589/15 P.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      12 септември 2017 година (
            *1
         )
      „Обжалване — Институционално право — Гражданска инициатива, с която Европейската комисия се приканва да внесе законодателно предложение относно отмяната на държавния дълг за държави членки в положение на крайна необходимост — Искане за регистрация — Отказ на Комисията — Очевидна липса на правомощия на Комисията — Регламент (ЕС) № 211/2011 — Член 4, параграф 2, буква б) — Задължение за мотивиране — Член 122 ДФЕС — Член 136 ДФЕС — Неизпълнение“
      По дело C‑589/15 P
      с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 13 ноември 2015 г.,

         Alexios Anagnostakis, с местожителство в Атина (Гърция), за когото се явяват A. Anagnostakis, dikigoros, и F. Moyse, avocat,
      жалбоподател,
      като другата страна в производството е

         Европейска комисия, за която се явяват M. Konstantinidis и H. Krämer, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
      ответник в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: K. Lenaerts, председател, A. Tizzano, заместник-председател, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, M. Berger и A. Prechal, председатели на състави, A. Rosas, J. Malenovský, D. Šváby, S. Rodin (докладчик) и C. Lycourgos, съдии,
      генерален адвокат: P. Mengozzi,
      секретар: L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 декември 2016 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 7 март 2017 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               С жалбата си г‑н Alexios Anagnostakis иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 30 септември 2015 г. Anagnostakis/Комисия (T‑450/12, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2015:739), с което Общият съд е отхвърлил жалбата му за отмяна на Решение С (2012) 6289 окончателен на Комисията от 6 септември 2012 г. относно искането за регистрация на европейската гражданска инициатива „Един милион подписи за солидарна Европа“, внесено в Комисията на 13 юли 2012 г. (наричано по-нататък „спорното решение“).

         Правна уредба

               2

               Съображения 1, 2, 4 и 10 от Регламент (ЕС) № 211/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно гражданската инициатива (OВ L 65, 2011 г., стр. 1 и поправка в ОВ L 94, 2012 г., стр. 49) се уточняват условията, при които може да бъде внесена Европейска гражданска инициатива (наричана по-нататък „ЕГИ“), предвиждат:

                        „(1)

                        С Договора за Европейския съюз (ДЕС) се укрепва гражданството на Съюза и се засилва допълнително демократичното функциониране на Съюза, като се предвижда, inter alia, че всеки гражданин трябва да има правото да участва в демократичния живот на Съюза чрез европейска гражданска инициатива. Тази процедура предоставя на гражданите възможност пряко да се обърнат към Комисията с искане и да я приканят да представи предложение за правен акт на Съюза за целите на прилагането на Договорите, подобно на правото, предоставено на Европейския парламент съгласно член 225 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) и на Съвета съгласно член 241 ДФЕС.

                        (2)

                        Процедурите и условията, необходими за гражданската инициатива, следва да бъдат ясни, разбираеми, лесни за прилагане и пропорционални на естеството на гражданската инициатива, така че да насърчават участието на гражданите и да правят Съюза по-достъпен. Те следва да установяват разумен баланс между права и задължения.

                  […]

                        (4)

                        Комисията следва при поискване да предоставя на гражданите информация и неофициални консултации относно гражданските инициативи, особено що се отнася до критериите за регистрация.

                  […]

                        (10)

                        За да се гарантират последователността и прозрачността на предложените граждански инициативи и за да се избягва ситуация, при която се събират подписи за предложение за гражданска инициатива, което не отговаря на условията, установени от настоящия регламент, следва да бъде задължително регистрирането на такива инициативи на уебсайт, предоставен от Комисията, преди да започне събирането на необходимите изявления за подкрепа от гражданите. Всички предложения за граждански инициативи, които отговарят на условията, установени в настоящия регламент, следва да бъдат регистрирани от Комисията. Комисията следва да извършва регистрацията в съответствие с общите принципи на добрата администрация“.

               3

               Член 1 Регламент № 211/2011 гласи:
               „С настоящия регламент се установяват процедурите и условията, необходими за представянето на граждански инициативи, както е предвидено в член 11 от ДЕС и член 24 от ДФЕС“.

               4

               Съгласно член 2 от този регламент:
               „За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:

                        1)

                        „гражданска инициатива“ означава инициатива, внесена в Комисията в съответствие с настоящия регламент, с която Комисията се приканва да представи подходящо предложение в рамките на правомощията ѝ по въпроси, за които гражданите считат, че за целите на прилагането на Договорите е необходим правен акт на Съюза, и която е получила подкрепата на най-малко един милион имащи право да я подпишат поддръжници, които произхождат от най-малко една четвърт от всички държави членки;

                  […]

                        3)

                        „организатори“ означава физически лица, образували граждански комитет, които отговарят за подготовката и внасянето на гражданската инициатива в Комисията“.

               5

               Член 4, параграфи 1—3 от посочения регламент предвижда:
               „1.   Преди да започне събирането на изявления за подкрепа от поддръжниците на дадена предложена гражданска инициатива, от организаторите се изисква да регистрират инициативата в Комисията, като предоставят информацията, посочена в приложение II, и по-специално тази относно предмета и целите на предложената гражданска инициатива.
               Тази информация се предоставя на един от официалните езици на Съюза в онлайн регистър, предоставен за тази цел от Комисията („регистърът“).
               Организаторите предоставят, за регистъра и по целесъобразност на своя уебсайт, редовно актуализирана информация относно източниците на подкрепа и финансиране за предложената гражданска инициатива.
               След като регистрацията бъде потвърдена в съответствие с параграф 2, организаторите могат да предоставят предложената гражданска инициатива на други официални езици на Съюза за включването ѝ в регистъра. Организаторите отговарят за писмения превод на предложената гражданска инициатива на други официални езици на Съюза.
               Комисията създава място за контакт, където се предоставя информация и помощ.
               2.   В срок от два месеца след получаването на информацията, посочена в приложение II, Комисията регистрира предложената гражданска инициатива под уникален регистрационен номер и изпраща потвърждение за това на организаторите, при положение че са изпълнени следните условия:
               […]

                        б)

                        предложената гражданска инициатива не попада по очевиден начин извън обхвата на правомощията на Комисията да представи предложение за правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите;

                  […]
               3.   Комисията отказва регистрация, ако установените в параграф 2 условия не са изпълнени.
               При отказ за регистрация на предложена гражданска инициатива Комисията информира организаторите относно причините за този отказ и относно всички възможни съдебни и извънсъдебни средства за защита, с които те разполагат“.

         Обстоятелствата по спора и спорното решение

               6

               Видно от обжалваното съдебно решение, обстоятелствата по спора могат да бъдат обобщени, както следва.

               7

               На 13 юли 2012 г. г‑н Anagnostakis внася в Комисията предложение за европейската гражданска инициатива (наричана по-нататък „ЕГИ“), озаглавено „Един милион подписи за солидарна Европа“.

               8

               Целта на предложението е да бъде утвърден в законодателството на Съюза „принципът на положение на крайна необходимост, според който, когато финансовото и политическото съществуване на държава е застрашено поради изплащане на непосилен дълг, отказът да се изплаща този дълг е необходим и оправдан“.

               9

               В предложението за ЕГИ като правно основание за приемането му се сочи „икономическата и парична политика (членове 119—144 ДФЕС)“.

               10

               Със спорното решение, след като припомня текста на член 4, параграф 2 от Регламент № 211/2011 и отбелязва, че е разгледала посочените във въпросното предложение за ЕГИ разпоредби от Договора за функционирането на ЕС, по-конкретно член 136, параграф 1 ДФЕС, както и „всички други възможни правни основания“, Комисията отказва да регистрира това предложение, тъй като то очевидно не попада в обхвата на правомощията ѝ да представи предложение за приемане на правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите.

         Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение

               11

               На 11 октомври 2012 г. г‑н Anagnostakis подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на спорното решение.

               12

               В подкрепа на жалбата си той изтъква едно-единствено основание, състоящо се от няколко части, а именно че Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е отказала да регистрира разглежданото предложение за ЕГИ на основание член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011. В това отношение той твърди по същество, че Комисията е можела да се произнесе по това предложение, като предложи приемането на правен акт на основание член 122, параграфи 1 и 2 ДФЕС и член 136, параграф 1, буква б) ДФЕС, както и на нормите на международното право.

               13

               С обжалваното съдебно решение, като е разгледал служебно основанието за липса или непълнота на мотивите, Общият съд е приел, че при приемането на спорното решение Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране. Освен това той е счел, че тя не е допуснала грешка при прилагане на правото, като е приела, че разглежданото предложение за ЕГИ очевидно е извън правомощията, позволяващи ѝ да направи предложение за правен акт в това отношение. Поради това той отхвърля жалбата като неоснователна.

         Искания на страните

               14

               С жалбата си г‑н Anagnostakis иска от Съда:

                        –

                        да отмени обжалваното съдебно решение,

                        –

                        да отмени спорното решение,

                        –

                        да разпореди на Комисията да регистрира разглежданото предложение за ЕГИ и да постанови всички други необходими от правна страна мерки,

                        –

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               15

               Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди г‑н Anagnostakis да заплати съдебните разноски.

         По жалбата

               16

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква четири основания. Първото основание е изведено от грешка при прилагане на правото, тъй като Общият съд е приел, че при приемането на спорното решение Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране. Основания от второ до четвърто са свързани с контрола за обоснованост на това решение и са изведени от неправилно тълкуване съответно на член 122 ДФЕС и на член 136, параграф 1 ДФЕС, както и на нормите на международното право.

         По първото основание, изведено от грешка при прилагане на правото, що се отнася до пълнотата на мотивите на спорното решение
      Доводи на страните

               17

               С първото си основание жалбоподателят изтъква, че като е приел в точки 28—32 и 34 от обжалваното съдебно решение, че спорното решение отговаря на изискванията, произтичащи от закрепеното в член 296 ДФЕС задължение за мотивиране, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.

               18

               Преди всичко Общият съд е приел неправилно в точка 28 от обжалваното съдебно решение, че самият факт, че в спорното решение Комисията се позовава на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011, представлява достатъчен мотив с оглед на съдебната практика относно задължението за мотивиране. Всъщност подобно позоваване не представлявало подробно и ясно мотивиране на „очевидната“ липса на компетентност на Комисията по смисъла на посочената разпоредба.

               19

               По-нататък, според жалбоподателя за тази цел не била достатъчна констатацията, направена от Общия съд в точка 27 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е разгледала „в подробности посочените в предложение[то] разпоредби от Договора (членове 119—144 ДФЕС) и всички други възможни правни основания“.

               20

               Същото се отнасяло за препращането в спорното решение към член 136, параграф 1 ДФЕС.

               21

               Накрая, Общият съд допуснал грешка, като приел в точки 30 и 31 от обжалвано съдебно решение, че мотивите на спорното решение били достатъчни с оглед на естеството му и на контекста, в който то е прието. Всъщност тези съображения на Общия съд, от една страна, нямали отношение към очевидната липса на компетентност на Комисията, и от друга страна, погрешно установявали причинно-следствена връзка между твърдяната липса на „ясно[та] и точно[ст] относно твърдяното правно основание на компетентността на Комисията да представи предложение за правен акт“, упомената в точка 30 от обжалваното съдебно решение, и задължението да се посочат мотивите, които са в основата на спорното решение.

               22

               Като споделя съображенията на Общия съд, към които е насочено първото основание, Комисията счита, че то трябва да бъде отхвърлено по същество.

         Съображения на Съда

               23

               В началото следва да се припомни член 11, параграф 4 ДЕС, въведен с Лисабонския договор, признава на гражданите на Съюза правото да поемат при определени условия инициативата да приканят Комисията да представи подходящо предложение, в рамките на предоставените ѝ правомощия, по въпроси, за които тези граждани считат, че за целите на прилагането на Договорите е необходим юридически акт на Съюза.

               24

               По-специално подобно на правото на петиция до Парламента, правото да се поеме ЕГИ представлява инструмент, свързан с предвиденото в член 10, параграф 3 ДЕС право на гражданите да участват в демократичния живот на Съюза, тъй като им позволява пряко да се обърнат към Комисията с искане и да я приканят да представи предложение за правен акт на Съюза за целите на прилагането на Договорите.

               25

               В съответствие с член 24, първа алинея ДФЕС процедурите и условията, необходими за представянето на ЕГИ, са уточнени в Регламент № 211/2011. Член 4 от него определя условията за регистриране от Комисията на предложение за ЕГИ.

               26

               Сред посочените условия в член 4, параграф 2, буква б) от този регламент е предвидено, че предложението за ЕГИ се регистрира от Комисията, доколкото „не попада по очевиден начин извън обхвата на правомощията на Комисията да представи предложение за правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите“.

               27

               Въз основа на тази разпоредба Комисията отказва със спорното решение да регистрира представеното ѝ от жалбоподателя предложение за ЕГИ.

               28

               В това отношение, доколкото с първото си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че това решение е мотивирано в достатъчна степен, следва да се подчертае, че предвиденото в член 4, параграф 3, втора алинея от Регламент № 211/2011 задължение за информиране на организаторите относно причините за отказа да регистрира предложението за ЕГИ им представлява, що се отнася до тази ЕГИ, специфичен израз на закрепеното в член 296 ДФЕС задължение за мотивиране на правните актове. Съгласно постоянната съдебна практика относно този член мотивите трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. по-специално решение от 6 март 2003 г., Interporc/Комисия, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, т. 55).

               29

               От постоянната съдебна практика е видно и че изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС, следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, т. 150 и решение от 21 декември 2016 г., Club Hotel Loutraki и др./Комисия, C‑131/15 P, EU:C:2016:989, т. 47).

               30

               С оглед на тези принципи, припомнени правилно в точки 22—24 от обжалваното съдебно решение, следва да се прецени дали Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е приел, че при приемането на спорното решение Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране.

               31

               В случая е безспорно, както е отбелязал Общият съд в точка 28 от обжалваното съдебно решение, че от спорното решение е видно, че отказът да се регистрира разглежданото предложение за ЕГИ е мотивиран с неспазването на предвиденото в член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011 условие. В това отношение в спорното решение се посочва, че Комисията счита, че нито упоменатите в предложението разпоредби относно икономическата и паричната политика на Съюза, а именно членове 119—144 ДФЕС, нито което и да е друго правно основание я оправомощават да представи предложение за правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите, което да е в желаната в разглежданото предложение за ЕГИ посока. В този контекст Комисията се е произнесла по-специално относно член 136, параграф 1 ДФЕС и е изложила причините, поради които смята, че посочената разпоредба не може да представлява релевантно в това отношение правно основание.

               32

               Противно на това, което, изглежда, поддържа жалбоподателят, Общият съд не е приел, че взет поотделно, всеки от тези елементи на спорното решение представлява достатъчен мотив, за да се изпълнят изискванията на съдебната практика относно задължението за мотивиране. Освен това в точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение той не е счел, че в това си качество тези мотиви следват от естеството на разглеждания акт и от контекста, в който той е приет.

               33

               Напротив, в съответствие с постоянната практика на Съда, припомнена в точки 28 и 29 от настоящото решение, Общият съд е разгледал въпроса дали мотивите на спорното решение отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС, предвид всички елементи, които то съдържа, и с оглед на обстоятелствата в случая, в частност естеството на това решение и контекста, в който то е прието.

               34

               В това отношение в точки 25 и 26 от обжалваното съдебно решение Общият съд е подчертал по същество, че предвид самото естество на правото на ЕГИ и последиците, които може да има решението за отказ да се регистрира предложение за ЕГИ спрямо демократичния живот на Съюза, Комисията следва да мотивира решението си, с което отказва да регистрира такова предложение, по такъв начин, че да изложи ясно и недвусмислено мотивите, обосноваващи този отказ. Така, когато посоченият отказ се основава, както в случая, на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011, в тези мотиви трябва да се изложат причините, поради които Комисията счита, че посоченото предложение очевидно е извън обхвата на правомощията да представи предложение за правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите.

               35

               Във връзка с това, когато съгласно приложение II към Регламент № 211/2011 организаторите на ЕГИ приложат към предложението си по-подробна информация относно неговия предмет, цели и контекст, Комисията е длъжна да разгледа тази информация внимателно и безпристрастно.

               36

               В точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд е подчертал лаконичността и липсата на яснота на разглежданото предложение за ЕГИ, тъй като по въпроса за правното основание за приемането на посочения в това предложение правен акт на Съюза, то основно препраща само общо към членове 119—144 ДФЕС относно икономическата и паричната политика на Съюза, без да предоставя каквото и да било обяснение или уточнение за връзката между съдържанието на предложението и 26‑те члена от Договора за функционирането на ЕС, към които то препраща.

               37

               В това отношение, въпреки че интернет сайтът на Комисията позволява единствено да се избере като цяло рубриката „Икономическа и парична политика 119—144 ДФЕС“, следва да се подчертае, че в съответствие с приложение II към Регламент № 211/2011 все пак е можело организаторите да приложат по-подробна информация относно релевантността на тези разпоредби с оглед на съдържанието на разглежданото предложение за ЕГИ — нещо, което те не твърдят, че са направили.

               38

               При подобни обстоятелства обаче Общият съд не може да бъде упрекнат, че не се е съобразил с припомнената в точки 28 и 29 от настоящото решение съдебна практика, като е приел в точка 31 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е имала право да се произнесе по релевантността само на тази от разпоредбите, посочени общо в същото предложение, за която е счела, че е в най-малка степен ирелевантна, а именно член 136, параграф 1 ДФЕС, без да е необходимо да се обосновава конкретно по всяка от тези разпоредби, нито a fortiori да мотивира ирелевантността на която и да е друга разпоредба от Договора за функционирането на ЕС.

               39

               При тези обстоятелства Общият съд правилно е приел в точка 32 от обжалваното съдебно решение, че в спорното решение се съдържат достатъчно данни, даващи възможност на жалбоподателя с оглед на контекста, в който е прието последното решение, да се запознае с мотивите за отказа да се регистрира разглежданото предложение за ЕГИ, а на съда на Съюза — да упражни своя контрол.

               40

               В този последен аспект от обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд действително е имал възможност да упражни своя контрол по отношение на това решение, включително що се отнася до въпроса дали член 122 ДФЕС може да представлява правно основание за мярката, която е предмет на разглежданото предложение за ЕГИ, макар същият член да не е конкретно посочен в предложението.

               41

               От изложеното по-горе следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 34 от обжалваното съдебно решение е приел, че при обстоятелствата в разглеждания случай Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране при приемането на спорното решение.

               42

               Освен това жалбоподателят оспорва мотивите на това решение, тъй като разглежданото предложение за ЕГИ било очевидно извън правомощията на Комисията съгласно посочените в същото решение разпоредби. Следва обаче да се отбележи, че този довод е свързан не със задължението за мотивиране като съществено процесуално изискване, а със самостоятелния въпрос за обосноваността на мотивите, който е свързан с материалната законосъобразност на спорното решение (решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, т. 146 и цитираната съдебна практика). Ето защо той следва да бъде разгледан в рамките на отговора на въпроси от втори до четвърти.

               43

               Предвид изложените по-горе съображения първото основание трябва да се отхвърли по същество.

         По основания от второ до четвърто, изведени от грешки при прилагане на правото относно контрола за обоснованост на спорното решение
      Предварителни съображения

               44

               С основания от второ до четвърто жалбоподателят упреква Общия съд, че като е тълкувал погрешно член 122 ДФЕС, член 136, параграф 1 ДФЕС, както и правилата на международното право, е приел неправилно, че в случая не е изпълнено условието, посочено в член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011.

               45

               В началото трябва да се отбележи, че що се отнася, първо, до процеса на регистрация на предложение за ЕГИ, в съответствие с член 4 от Регламент № 211/2011 Комисията следва да провери дали това предложение отговаря на условията за регистриране, посочени в параграф 2, буква б) от този член. Така съгласно параграфи 1 и 2 от посочения член трябва да се вземе предвид информацията относно предмета и целите на предложението за ЕГИ, предоставена от организаторите в изпълнение на задължение или факултативно, съобразно с приложение II към посочения регламент.

               46

               В това отношение следва да се отбележи, че както е видно от съображение 4 и от член 4, параграф 1, последна алинея от Регламент № 211/2011, в рамките на тази процедура по регистрация Комисията е длъжна да предостави съдействие и консултации на организаторите на ЕГИ, в частност що се отнася до критериите за регистрация.

               47

               По-нататък е необходимо да се подчертае, че както е припомнено в съображение 10 от този регламент, решението относно регистрацията на предложение за ЕГИ по смисъла на член 4 от посочения регламент трябва да се приеме в съответствие с принципа на добра администрация, с който е свързано в частност задължението за компетентната институция да извърши надлежна и безпристрастна проверка, която впрочем отчита всички релевантни обстоятелства по конкретния случай.

               48

               Тези изисквания, присъщи на принципа на добра администрация, се прилагат общо към действията на администрацията на Съюза в отношенията ѝ с обществеността (вж. в този смисъл решение от 4 април 2017 г., Омбудсман/Staelen,C‑337/15 P, EU:C:2017:256, т. 34), а следователно и в контекста на правото да се представи ЕГИ като инструмент за участие на гражданите в демократичния живот на Съюза.

               49

               Освен това, в съответствие с преследваните от този инструмент цели, които са посочени в съображения 1 и 2 от Регламент № 211/2011 и се състоят по-специално в това да се насърчи участието на гражданите и да се направи Съюзът по-достъпен, предвиденото в член 4, параграф 2, буква б) от този регламент условие за регистриране трябва да се тълкува и прилага от Комисията, сезирана с предложение за ЕГИ, по такъв начин, че да се осигури лесен достъп до ЕГИ.

               50

               Следователно само ако с оглед на предмета и целите на предложение за ЕГИ, видни от задължителната и евентуално от допълнителната информация, предоставена от организаторите съобразно с приложение II към Регламент № 211/2011, това предложение е очевидно извън рамките на правомощията, въз основа на които на Комисията може да представи предложение за правен акт на Съюза с цел изпълнение на Договорите, последната е овластена да откаже регистрирането на предложението за ЕГИ на основание член 4, параграф 2, буква б) от посочения регламент.

               51

               При това уточнение следва, второ, да се очертае контролът, който Съдът е оправомощен да упражни в рамките на настоящото производство по обжалване.

               52

               Всъщност, както отбелязва генералният адвокат по-специално в точки 7, 31 и 40 от заключението си, в хода на настоящото производство пред Съда жалбоподателят е развил по същество съображения относно предмета на разглежданото предложение за ЕГИ и относно релевантното в това отношение правно основание, като е посочил, че в обжалваното решение Общият съд многократно е направил констатации, които са неправилни или непълни.

               53

               Необходимо е да се подчертае обаче, на първо място, както отбелязва генералният адвокат по-специално в точка 30 от заключението си, че преценката за обоснованост на съображенията, изложени от Общия съд в обжалваното съдебно решение в рамките на контрола му за обоснованост на спорното решение, може да се извърши само в зависимост от това, което организаторите на разглежданото предложение за ЕГИ са посочили в рамките на искането им за регистрация, отправено до Комисията, а не с оглед на уточненията, направени от жалбоподателя в настоящото производство по обжалване.

               54

               Както установява Общият съд в точка 3 от обжалваното съдебно решение, и по-конкретно в различни части на това решение, посоченото от тях само описва целта на предложението, състояща се в това да бъде утвърден в законодателството на Съюза „принципът на положение на крайна необходимост, според който, когато финансовото и политическото съществуване на държава е застрашено поради изплащане на непосилен дълг, отказът да се изплаща този дълг е необходим и оправдан“ и препращат сам общо към членове 119—144 ДФЕС като правно основание за приемането му.

               55

               На второ място, съгласно постоянната съдебна практика в производството по обжалване правомощията на Съда по принцип се свеждат до преценка на правното решение, дадено във връзка с обсъдените в първоинстанционното производство основания (вж. в този смисъл решения от 30 април 2014 г., FLSmidth/Комисия, C‑238/12 P, EU:C:2014:284, т. 42 и от 22 май 2014 г., ASPLA/Комисия, C‑35/12 P, EU:C:2014:348, т. 39).

               56

               В случая обаче, както бе подчертано в точка 12 от настоящото решение, жалбоподателят се позовава в подкрепа на единственото основание, повдигнато в производството по жалбата му пред Общия съд, на член 122, параграфи 1 и 2, на член 136, параграф 1 ДФЕС, както и на нормите на международното право.

               57

               Следователно обсъждането от Съда на доводите, с които се цели да се докаже, че Общият съд неправилно е приел, че в правото на Съюза липсва релевантно правно основание за приемането на принципа, посочен в разглежданото предложение за ЕГИ, трябва да се сведе до тези, с които се цели да се установи, че Общият съд е допуснал грешки при тълкуването на член 122 и член 136, параграф 1 ДФЕС, както и на нормите на международното право.

         По второто основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 122 ДФЕС
      – Доводи на страните

               58

               С второто си основание, състоящо се от четири части, жалбоподателят твърди, че в точки 41—43 и 47—50 от обжалваното съдебно решение Общият съд е тълкувал неправилно член 122, параграфи 1 и 2 ДФЕС, като в нарушение на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011 е счел, че тези разпоредби очевидно не представляват правно основание за приемането в законодателството на Съюза на принципа, който е предмет на разглежданото предложение за ЕГИ.

               59

               Първо, като тълкувал изолирано член 122 ДФЕС, без да го постави в контекста на членове 119—126 ДФЕС, Общият съд не взел предвид духа на глава 1, озаглавена „Икономическа политика“, от част трета, дял VIII от Договора за функционирането на ЕС, чийто основен принцип бил, че икономическите политики на държавите членки са от компетентността на националните правителства и трябва да бъдат съгласувани.

               60

               Жалбоподателят поддържа по-специално че от член 122, параграфи 1 и 2 ДФЕС е видно, че мерките, които Комисията е оправомощена да предложи на Съвета за приемане на основание на този член, могат да бъдат поправителни или предпазни и имат за цел справяне със сериозни затруднения или със сериозна заплаха от подобни затруднения, застрашаващи постигането на целите на Съюза. По този начин, като е разгледал този член извън неговия контекст, Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото.

               61

               Второ, жалбоподателят подчертава, че член 122, параграф 1 ДФЕС, в който впрочем е прогласен принципът на солидарност между държавите членки, предоставя на Комисията широко право на преценка да приема подходящи мерки за справяне със сериозни затруднения, пред които е изправена някоя от тях. Приемането на принципа на положение на крайна необходимост в текст от правото на Съюза представлявало подобна подходяща мярка. Тъй като въпреки всичко Общият съд приел, че разглежданото предложение за ЕГИ било очевидно извън рамките на правомощията на Комисията, той тълкувал неправилно член 122 ДФЕС.

               62

               Трето, жалбоподателят оспорва, на първо място, съображенията на Общия съд в точка 41 от обжалваното съдебно решение, изведени от решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756). Общият съд допуснал грешка при прилагането на правото, като сравнил мярката, предложена с ЕГИ, и Европейския механизъм за стабилност (наричан по-нататък „ЕМС“), който бил посочен конкретно в същото решение и бил напълно различен от тази мярка. Целта на разглежданото предложение за ЕГИ била само в законодателството на Съюза да се въведе принципът на положение на крайна необходимост с оглед на сериозните затруднения на Република Гърция, произтичащи от нейния дълг, а не да се създаде механизъм за финансиране като ЕМС.

               63

               На второ място, жалбоподателят твърди, че преценката на Общия съд в точка 42 от обжалваното съдебно решение, изведена от това, че член 122, параграф 1 ДФЕС предполагал, че посочените в същата разпоредба мерки се „основават на подпомагането между държавите членки“, е неправилна от правна страна. От прочита на този член било видно, че противно на приетото от Общия съд, посоченият в същия член дух на солидарност не е равнозначен на подпомагане с финансов характер между държавите членки.

               64

               Четвърто, Общият съд допуснал грешки при прилагане на правото, когато в точки 47—49 от обжалвано съдебно решение се е позовал отново на решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), за да стигне до извода, че целта на разглежданото предложение за ЕГИ очевидно не попада в приложното поле на член 122, параграф 2 ДФЕС.

               65

               На първо място, в редица отношения фактът на въвеждане на принципа на положение на крайна необходимост в законодателството на Съюза не бил съпоставим с ЕМС. На второ място, Общият съд погрешно счел, че процедурата по обявяване на положение на крайна необходимост се инициира от държавите членки, а не от Съюза. Всъщност в разглежданото предложение за ЕГИ се посочвало, че Съюзът ще приеме тази декларация в дух на солидарност. На трето място, в точка 49 от обжалваното съдебно решение Общия съд неправилно констатирал, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост се отнасяло не само до дълга на държава членка към Съюза, но и до дълга на посочената държава към други юридически или физически лица, субекти на публичното или на частното право. Приемането на този принцип обхващало всъщност само дълга на държава членка към Съюза. Във всички случаи Комисията трябвало да даде частичен отговор на разглежданото предложение за ЕГИ, като сведе предмета му само до този дълг, който очевидно попадал в приложното поле на член 122, параграф 2 ДФЕС.

               66

               Според Комисията второто основание следва да се отхвърли като недопустимо, доколкото съдържа нови доводи, или във всички случаи да се отхвърли по същество.

         – Съображения на Съда

               67

               В началото следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика изборът на правното основание на даден акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които да могат да бъдат предмет на съдебен контрол, сред които по-специално са целта и съдържанието на акта (решения от 29 април 2004 г., Комисия/Съвет, C‑338/01, EU:C:2004:253, т. 54, от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет, C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 42 и от 18 декември 2014 г., Обединено кралство/Съвет, C‑81/13, EU:C:2014:2449, т. 35).

               68

               На първо място, доколкото с второто си основание, четирите части на което следва да се разгледат заедно, жалбоподателят твърди, че в точки 40—43 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснала грешки при прилагане на правото, като е приел, че член 122, параграф 1 ДФЕС не представлява релевантно правно основание за приемане на мярка като посочената в разглежданото предложение за ЕГИ, следва да се припомни, че по силата на тази разпоредба Съветът може по предложение на Комисията да вземе решение, в дух на солидарност между държавите членки, относно мерките, съобразени с икономическата ситуация, и по-конкретно ако възникнат сериозни затруднения при снабдяването с определени продукти, а именно в областта на енергетиката.

               69

               В това отношение, първо, както правилно отбелязва Общият съд в точка 41 от обжалваното съдебно решение, в точка 116 от решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), Съдът постановява, че член 122, параграф 1 ДФЕС не е релевантно правно основание за евентуална финансова помощ, предоставяна от Съюза на държави членки, които изпитват или има опасност да изпитат сериозни проблеми във връзка с финансирането.

               70

               Макар жалбоподателят да твърди, че ЕМС, който е предмет на делото, по което е постановено това решение, се различава в редица отношения от мярката, посочена в разглежданото предложение за ЕГИ, от посоченото решение е видно, че член 122, параграф 1 ДФЕС не се отнася до мерките, чиято основна цел е да се облекчи тежестта на затрудненията на държава членка във връзка с финансирането.

               71

               Второ, налага се изводът, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото и като е приел в точки 42 и 43 от обжалваното съдебно решение, че предвид по-специално духа на солидарност между държавите членки, от който съгласно член 122, параграф 1 ДФЕС следва да се ръководи приемането на мерките, съобразени с икономическата ситуация по смисъла на тази разпоредба, същата разпоредба не може да послужи като основание за приемане на мярка или на принцип, оправомощаващ(а) по същество държава членка да реши едностранно да не върне изцяло или отчасти своя дълг.

               72

               Доколкото жалбоподателят оспорва по-конкретно констатацията на Общия съд в точка 43 от обжалваното съдебно решение, че разглежданото предложение за ЕГИ би оправомощило държава членка, която изпитва сериозни затруднения във връзка с финансирането, да „реши едностранно“ да не върне изцяло или отчасти своя дълг, следва да се припомни, че единствено в рамките на настоящото производство по обжалване жалбоподателят е посочил, че възможността за тази държава членка да се позове на положение на крайна необходимост може да бъде поставена в зависимост от определени от Комисията условия. Както обаче бе подчертано в точка 53 от настоящото решение, посоченото от жалбоподателя не може да бъде взето предвид, за да се прецени обосноваността на съображенията, изложени от Общия съд в точка 43 от обжалваното съдебно решение.

               73

               Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 40—43 от обжалваното съдебно решение, че член 122, параграф 1 ДФЕС не представлява релевантно правно основание за приемането на мярка като посочената в разглежданото предложение за ЕГИ.

               74

               На второ място, доколкото с второто си основание жалбоподателят твърди, че в точки 47—50 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото, като е приел, че член 122, параграф 2 ДФЕС не представлява релевантно правно основание за приемане на подобна мярка, следва да се припомни, че по силата на тази разпоредба Съветът може по предложение на Комисията да предостави, при определени условия, финансова помощ от Съюза на държава членка, която изпитва трудности или е сериозно застрашена от тежки трудности, причинени от природни бедствия или извънредни обстоятелства извън нейния контрол.

               75

               В това отношение следва да се отбележи преди всичко че в точка 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е посочил, че в точки 65, 104 и 131 от решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), Съдът е приел, че член 122, параграф 2 ДФЕС предоставя на Съюза компетентността да отпусне еднократна финансова помощ на държава членка, намираща се в описаното по-горе положение, но че тази разпоредба не може да обоснове въвеждането по законодателен път на механизъм за отказ от връщане на дълга, основаващ се на принципа на положение на крайна необходимост, по-специално поради това че такъв механизъм е общ и постоянен.

               76

               По-нататък, във връзка с грешките при прилагане на правото, които според жалбоподателя е допуснал Общият съд в точка 49 от обжалваното съдебно решение, що се отнася до естеството на посочената в член 122, параграф 2 ДФЕС финансова помощ, следва да се отбележи, както е направил Общият съд в същата точка от обжалваното съдебно решение, че от точка 118 от решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), е видно, че тази разпоредба се отнася само до финансова помощ, предоставена от Съюза, а не от държавите членки.

               77

               Ето защо Общият съд правилно е счел в точка 49 от обжалваното съдебно решение, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост, което е предмет на разглежданото предложение за ЕГИ, не попада в обхвата на понятието „помощ, предоставена от Съюза“ по смисъла на посочената разпоредба, доколкото този принцип се отнася не само до дълга на държава членка към Съюза, но и до дълга към други субекти на публичното или на частното право и така по-специално на държавите членки.

               78

               Доколкото в този контекст жалбоподателят иска да оспори констатацията на Общия съд, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост, посочен в разглежданото предложение за ЕГИ, не се отнася само до дълга на държава членка към Съюза, следва да се отбележи, че преди настоящото производство по обжалване жалбоподателят не е твърдял, че това предложение се свежда само до дълга на съответната държава членка към Съюза. Освен това доводът му се опровергава от други твърдения, изложени в настоящото производство по обжалване — че целта на посоченото предложение е да се даде възможност в полза на държавите членки, намиращи се в положение на крайна необходимост, за спиране или отмяна на плащането на част от дълга им, не само към Съюза, но и към другите държавите членки. Ето защо този довод не може да бъде приет.

               79

               Накрая, що се отнася до довода, че Комисията е могла да се произнесе по разглежданото предложение за ЕГИ в определена негова част, след като този довод е изтъкнат за първи път в стадия на производството по обжалване пред Съда, той следва да бъде отхвърлен като недопустим въз основа на припомнената в точка 55 от настоящото решение постоянна съдебна практика.

               80

               Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 50 от обжалваното съдебно решение е приел, че мярка като посочената в разглежданото предложение за ЕГИ очевидно не спада към мерките за финансова помощ, които Съветът на Европейския съюз е оправомощен да приема на основание член 122, параграф 2 ДФЕС.

               81

               От изложените по-горе съображения следва, че второто основание трябва да се отхвърли.

         По третото основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 136, параграф 1 ДФЕС
      – Доводи на страните

               82

               С третото си основание жалбоподателят твърди, че в точки 57—60 от обжалваното съдебно решение Общият съд е тълкувал неправилно член 136, параграф 1 ДФЕС. Противно на приетото от Общия съд, прогласяването на принципа на положение на крайна необходимост в законодателството на Съюза можело да се основава на член 136 ДФЕС, целта на който е по-специално да допринесе за „правилното функциониране на икономическия и паричен съюз“.

               83

               В това отношение жалбоподателят поддържа, че е неправилно от правна страна твърдението в точка 58 от обжалваното съдебно решение, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост би довело до заменяне на свободната воля на договарящите страни със законодателен механизъм за едностранен отказ да се върне държавният дълг, нещо, което посочената разпоредба очевидно не допуска. Всъщност приемането на посочения принцип щяло да позволи на държава членка, изправена пред сериозни затруднения, да спре временно плащането на всички свои дългове, за да фокусира своята икономическа политика върху растежа, като се насърчат и по този начин се благоприятстват стопанските инвестиции, което несъмнено щяло да допринесе за посоченото в член 136, параграф 1 ДФЕС правилно функциониране на икономическия и паричен съюз. В този контекст жалбоподателят сочи като пример решението на Европейския съвет от 21 юли 2011 г., от което следвало, че решението относно отмяната на държавния дълг на държава членка може да намери основание в правото на Съюза.

               84

               Освен това член 136, параграф 1 ДФЕС оправомощавал изрично Съвета да приема мерки за разработване на насоки на икономическа политика. Поради това Комисията също била оправомощена да предложи на Съвета приемането на подобни мерки.

               85

               От това следвало, че разглежданото предложение за ЕГИ очевидно не е извън рамките на правомощията на Комисията по смисъла на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 211/2011 и че в точка 59 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост очевидно не се обхваща от предвиденото в член 136, параграф 1 ДФЕС.

               86

               Освен това според жалбоподателя един механизъм за стабилност и за финансова помощ, какъвто член 136, параграф 3 ДФЕС разрешава, би могъл да включва, по споразумение между държавите членки и когато една от тях се намира в положение на крайна необходимост, спиране на плащанията по нейния дълг. Във всички случаи член 352 ДФЕС оправомощавал Комисията да предложи мярка като посочената в предложението за ЕГИ, необходима за постигане на посочена в Договорите цел, каквато е стабилността на еврозоната.

               87

               Според Комисията третото основание трябва да бъде отхвърлено като частично недопустимо, а в останалата му част следва да бъде отхвърлено по същество.

         – Съображения на Съда

               88

               Следва да се припомни, че съобразно с член 136, параграф 1 ДФЕС, за да допринесе за правилното функциониране на икономическия и паричен съюз и съгласно съответните разпоредби на Договорите, Съветът може да приема мерки, отнасящи се до държавите членки, чиято парична единица е еврото, с цел, в съответствие с буква а) от тази разпоредба, да се засилят координацията и наблюдението на тяхната бюджетна дисциплина, и от друга страна, в съответствие с буква б) на същата разпоредба, да се разработят отнасящи се за тях насоки на икономическа политика, като се внимава те да бъдат съвместими с насоките, приети за Съюза като цяло, и да се осигури съответното наблюдение.

               89

               Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 57 и 58 от обжалваното съдебно решение, че приемането на принципа на положение на крайна необходимост, посочен в разглежданото предложение за ЕГИ, очевидно не спада към описаните в предходната точка мерки.

               90

               Всъщност Общият съд правилно е счел в точка 57 от обжалваното съдебно решение, че няма никакво основание да се направи извод, както и че жалбоподателят изобщо не е доказал, че приемането на посочената в разглежданото предложение за ЕГИ мярка би имало за цел засилване на координацията на бюджетната дисциплина или би било част от насоките на икономическата политика, които Съветът е оправомощен да изготвя за нуждите на правилното функциониране на икономическия и паричен съюз.

               91

               В точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд, от една страна, правилно е припомнил, че от точки 51 и 64 от решение от 27 ноември 2012 г., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), е видно, че ролята на Съюза в областта на икономическата политика е ограничена до приемането на мерки за координиране, и от друга страна, правилно е счел, че приемането на мярка като посочената в разглежданото предложение за ЕГИ съвсем не спада към понятието за насоки на икономическата политика по смисъла на член 136, параграф 1, буква б) ДФЕС и на практика би довело до заменяне на свободната воля на договарящите страни със законодателен механизъм за едностранен отказ да се върне държавният дълг, нещо, което тази разпоредба очевидно не допуска.

               92

               Ето защо в точка 59 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е потвърдил извода на Комисията, че предложението за утвърждаване на принципа на положение на крайна необходимост, така както го е замислил жалбоподателят, очевидно не се обхваща от предвиденото в член 136, параграф 1 ДФЕС.

               93

               По-нататък, доколкото в рамките на третото основание жалбоподателят поддържа, че принципът на положение на крайна необходимост, посочен в разглежданото предложение за ЕГИ, може да бъде приет в правото на Съюза на основание член 136, параграф 3 ДФЕС, евентуално във връзка с член 352 ДФЕС, достатъчно е да се отбележи, че този довод е изтъкнат едва в стадия на настоящото производство по обжалване, поради което съгласно припомнената в точка 55 от настоящото решение съдебна практика не може в случая да бъде предмет на разглеждане от Съда.

               94

               С оглед на изложеното по-горе третото основание следва да бъде отхвърлено.

         По четвъртото основание, изведено от грешка при прилагане на правото при тълкуването на международното право
      – Доводи на страните

               95

               С четвъртото основание жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е тълкувал нормите на международното право, тъй като в точка 65 от обжалваното съдебно решение е счел, че във всички случаи съществуването на принцип на международното право, какъвто е в случая принципът на положение на крайна необходимост, не е достатъчно, за да обоснове законодателна инициатива на Комисията. Освен това Общият съд не разгледал основателността на доводите за съществуването на посочения принцип в международното право.

               96

               Според Комисията, след като в жалбата не се съдържа довод, който да може да опровергае преценката на Общия съд, съгласно която предоставянето на необходимата компетентност на Комисията трябва да бъде предвидено в Договорите, а не в норма на международното право, това основание трябва да бъде отхвърлено по същество.

         – Съображения на Съда

               97

               Следва да се припомни, че съгласно принципа на предоставената компетентност, закрепен в член 5, параграфи 1 и 2 ДЕС, Съюзът действа единствено в границите на компетентност, която държавите членки са му предоставили с Договорите с оглед да се постигнат поставените в тях цели.

               98

               Относно институциите на Съюза в член 13, параграф 2 ДЕС е уточнено по-специално че всяка от тях действа в кръга на правомощията, които са ѝ предоставени в Договорите, в съответствие с процедурите, условията и целите, предвидени в тях.

               99

               Ето защо Комисията може да предложи приемането на правен акт на Съюза само ако в Договорите ѝ е предоставена компетентност за тази цел.

               100

               Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 65 от обжалваното съдебно решение е счел, че във всички случаи, дори да се приеме за установено съществуването на принцип на международното право, какъвто е посоченият от жалбоподателя принцип на положение на крайна необходимост, то не е достатъчно само по себе си, за да обоснове законодателна инициатива на Комисията.

               101

               При тези обстоятелства Общият съд не може да бъде упрекнат, че не е разгледал основателността на доводите за съществуването на посочения принцип в международното право.

               102

               Ето защо четвъртото основание трябва да бъде отхвърлено по същество.

               103

               Тъй като нито едно от изложените от жалбоподателя основания не е уважено, жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.

         По съдебните разноски

               104

               Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.

               105

               Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото и Комисията е направила искане да бъде осъден да заплати съдебните разноски, той следва да бъде осъден да заплати разноските по настоящото производство по обжалване.

               По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

                           1)

                           Отхвърля жалбата.

                           2)

                           Осъжда г‑н Alexios Anagnostakis да заплати съдебните разноски.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: гръцки.