title: Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 17 септември 2008 г. # Prana Haus GmbH срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността "PRANAHAUS" - Абсолютно основание за отказ - Описателен характер - Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 40/94. # Дело T-226/07.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 17 септември 2008 г. – Prana Haus/СХВП (PRANAHAUS)
      (Дело T-226/07)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „PRANAHAUS“ — Абсолютно основание за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, които се състоят предимно от знаци или означения, които могат да служат за обозначаване на характерните особености
         на стока (член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 31—35)

      Предмет

               Жалба срещу решението на първи апелативен състав на СХВП от 18 април 2007 г. (преписка R 1611/2006‑1) относно заявка за вписване
                  на словния знак „PRANAHAUS“ като марка на Общността.

            Данни, свързани с делото

               Заявител на марката на Общността:

               Prana Haus GmbH

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „PRANAHAUS“ за стоки и услуги от класове 9, 16 и 35 – заявка № 4839916

               Решение на проверителя:

               Отказ на регистрация

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Prana Haus GmbH да заплати съдебните разноски.


title: Решение на Съда (трети състав) от 13 октомври 2011 г. # Deutsche Post AG и Федерална република Германия срещу Европейска комисия. # Обжалване - Държавни помощи - Регламент (ЕО) № 659/1999 - Член 10, параграф 3 - Решение, съдържащо разпореждане за предоставяне на информация - Обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС. # Съединени дела C-463/10 P и C-475/10 P.

text:
      Съединени дела C‑463/10 P и C‑475/10 P
      Deutsche Post AG
      и
      Федерална република Германия
      срещу
      Европейска комисия
      „Обжалване — Държавни помощи — Регламент (ЕО) № 659/1999 — Член 10, параграф 3 — Решение, съдържащо разпореждане за предоставяне на информация — Обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС“
      Резюме на решението
      1.        Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Актове, предназначени да произведат правно действие — Понятие — Условия
      (член 263 ДФЕС)
      2.        Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Актове, които произвеждат задължително правно действие — Решение, прието
            на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999, с което Комисията разпорежда на държава членка да предостави
            определена информация в рамките на производство за държавна помощ — Включване
      (член 263, първа алинея ДФЕС и член 288, четвърта алинея ДФЕС; член 10, параграфи 2 и 3 от Регламент № 659/1999 на Съвета)
      3.        Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Подготвителни актове — Изключване — Решение, прието на основание на член 10,
            параграф 3 от Регламент № 659/1999, с което Комисията разпорежда на държава членка да предостави определена информация — Актове,
            които произвеждат самостоятелни правни последици — Включване
      (член 258 ДФЕС и член 263 ДФЕС; член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 на Съвета)
      4.        Жалба за отмяна — Физически или юридически лица — Актове, които ги засягат пряко и лично — Решение, прието на основание на
            член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999, с което Комисията разпорежда на държава членка да предостави информация за определено
            публично предприятие — Жалба, подадена от това предприятие — Допустимост
      (член 263 ДФЕС; член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 на Съвета)
      1.        В рамките на производства по жалби за отмяна, подадени от държави членки или от институции, за обжалваеми актове по смисъла
         на член 263 ДФЕС се считат всички приети от институциите разпоредби, без оглед на тяхната форма, които имат за цел да породят
         задължителни правни последици. Освен това държава членка е процесуално легитимирана да подаде жалба за отмяна на акт, който
         произвежда такива задължителни правни последици, без да трябва да доказва правен интерес.

      Когато е подадена от физическо или юридическо лице, жалбата за отмяна на акт на институция е допустима само ако задължителните
         правни последици от акта са от естество да засегнат интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение.
         Когато жалбата за отмяна е подадена от жалбоподател, който не е привилегирована страна, срещу акт, на който той не е адресат,
         посоченото изискване относно засягането на интересите на жалбоподателя съвпада с условията по член 263, четвърта алинея ДФЕС.

      (вж. точки 36—38)
      2.        Решение, прието на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 за установяване на подробни правила за прилагането
         на член 108 ДФЕС, с което Комисията разпорежда на държава членка да предостави информация относно твърдения за неправомерна
         помощ, има за цел да произведе задължителни правни последици и следователно представлява обжалваем акт по смисъла на член 263
         ДФЕС. Всъщност такова разпореждане се вписва в рамките на втората фаза на процедурата, установена с член 10 от посочения регламент
         с цел да се позволи на Комисията да получи от съответната държава членка необходимата информация относно помощта, като посочената
         фаза се изразява в приемането на „решение“ по смисъла на член 288 ДФЕС от Комисията. Като е предвидил, че формата за приемане
         на разпореждане за информация е решение, законодателят на Съюза е искал този акт да има задължителен характер.

      (вж. точки 41 и 43—45)
      3.        Междинните мерки, чиято цел е да се подготви окончателното решение, по принцип не представляват актове, които могат да бъдат
         предмет на жалба за отмяна. Всъщност би могло по жалба за отмяна на актове, в които се изразява неокончателно становище на
         Комисията, съдът на Съюза да трябва да извърши преценка по въпроси, по които съответната институция все още не е имала повод
         да се произнесе, вследствие на което би се стигнало до предварително обсъждане по същество и смесване на различните фази на
         административните и съдебни производства. Поради това допускането на такава жалба би било несъвместимо със системата за разпределение
         на правомощията между Комисията и съда на Съюза и с предвидените от Договора способи за защита, както и с изискванията за
         добро правораздаване и за редовно протичане на административното производство на Комисията.

      Срещу междинен акт не може да се подава жалба и ако е установено, че неправомерността, от която той е засегнат, би могла да
         послужи като основание за жалба срещу окончателното решение, по отношение на което той се явява подготвителен. При такива
         условия жалбата, подадена срещу решението, което прекратява производството, ще гарантира в достатъчна степен съдебна защита.
         Ако последното условие не е изпълнено, се счита, че междинният акт произвежда самостоятелни правни последици и следователно
         трябва да може да бъде предмет на жалба за отмяна.

      Такъв е случаят на отправено от Комисията до държава членка в рамките на процедура по разглеждане на държавна помощ и на основание
         на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 за установяване на подробни правила за прилагането на член 108 ДФЕС разпореждане
         за предоставяне на информация за приходите и разходите на определено публично предприятие. Всъщност жалба, подадена срещу
         решението, с което се прекратява производството за държавната помощ, не може да гарантира в достатъчна степен съдебна защита
         за жалбоподателите, като се има предвид, от една страна, че неправомерността, която евентуално засяга междинния акт, а именно
         непропорционалността на разпореждането, тъй като се отнася до ирелевантна информация, не би могла да засегне правомерността
         на окончателното решение на Комисията, тъй като то няма да е основано на получената в отговор на разпореждането информация,
         и от друга страна, че отказът на съответната държава членка да изпълни такова разпореждане представлява неизпълнение на задължение
         по Договорите по смисъла на член 258 ДФЕС, в рамките на което производство неизпълнението на разпореждането не може да се
         обоснове с твърдение за неправомерността му. Поради това всяко оспорване на правомерността на такова разпореждане трябва да
         се извършва в рамките на отделно производство, а именно в рамките на производство по жалба за отмяна по член 263 ДФЕС.

      (вж. точки 50—60)
      4.        Съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС физическо или юридическо лице може да подаде жалба срещу решение, адресирано до друго
         лице, само ако това решение го засяга пряко и лично. В това отношение прието в рамките на производство за държавна помощ и
         на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 за установяване на подробни правила за прилагането на член 108
         ДФЕС разпореждане на Комисията до държава членка за предоставяне на информация за приходите и разходите на определено публично
         предприятие засяга пряко това предприятие, доколкото, на първо място, в качеството си на лице, което се ползва от помощта,
         за която се отнася визираната в спорния акт информация, и на лице, което разполага с нея, то ще бъде задължено да изпълни
         разпореждането за предоставянето ѝ, и на второ място, окончателният и изчерпателен характер на съдържанието на исканата информация
         следва от самия спорен акт, без да се оставя право на преценка в това отношение на съответната държава членка. Освен това
         такова разпореждане засяга лично посоченото предприятие, тъй като визира отнасяща се единствено до него информация в рамките
         на процедура по разглеждане на твърдения за държавна помощ, от която то евентуално се е възползвало.

      (вж. точки 65, 68—70 и 74)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      13 октомври 2011 година(*)

      „Обжалване — Държавни помощи — Регламент (ЕО) № 659/1999 — Член 10, параграф 3 — Решение, съдържащо разпореждане за предоставяне на информация — Обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС“
      По съединени дела C‑463/10 P и C‑475/10 P
      с предмет две жалби на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадени съответно на 24 и 27 септември 2010 г.
      Deutsche Post AG, установено в Бон (Германия), за което се явяват адв. J. Sedemund и адв. T. Lübbig, Rechtsanwälte,

      Федерална република Германия, за която се явяват г‑н T. Henze, г‑н J. Möller и г‑н N. Graf Vitzthum, в качеството на представители,

      жалбоподатели,
      като другата страна в производството е:
      Европейска комисия, за която се явяват г‑н B. Martenczuk и г‑н T. Maxian Rusche, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,

      ответник в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts (докладчик), председател на състав, г‑н J. Malenovský, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász
         и г‑н D. Šváby, съдии,

      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 26 май 2011 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 юни 2011 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С жалбите си Deutsche Post AG (наричано по-нататък „Deutsche Post“) и Федерална република Германия искат отмяна съответно
         на Определение на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Deutsche Post/Комисия (T‑570/08) и Определение на
         Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Германия/Комисия (T‑571/08, наричани по-нататък заедно „обжалваните
         определения“), с които Общият съд отхвърля като недопустими жалбите им за отмяна на решението на Комисията от 30 октомври
         2008 г. относно разпореждане за предоставяне на информация от Федерална република Германия в производство за държавна помощ
         в полза на Deutsche Post (наричано по-нататък „спорният акт“).

       Правна уредба
      2        Член 2, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането
         на член [108 ДФЕС] (ОВ L 83, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) задължава всяка
         държава членка, отправяща уведомление до Европейската комисия за план за предоставяне на нова помощ, да предостави „цялата
         необходима информация, за да се даде възможност на Комисията да вземе решение съгласно членове 4 и 7“.

      3        Член 5 от Регламент № 659/1999 гласи:

      „1.      Когато Комисията счита, че информацията, предоставена от съответната държава членка с оглед на мярка, за която е отправено
         уведомление съгласно член 2, е непълна, тя изисква цялата необходима допълнителна информация. […]

      2.      Когато съответната държава членка не предостави исканата информация в рамките на срока, предписан от Комисията или предостави
         непълна информация, Комисията изпраща напомнително писмо, като разрешава подходящ допълнителен срок, в рамките на който информацията
         трябва да бъде предоставена.

      3.      Уведомлението се счита за оттеглено, ако исканата информация не бъде предоставена в рамките на предписания срок […]“.
      4        Член 10 от Регламент № 659/1999 предвижда:

      „1.      Когато Комисията разполага с информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно разглежда
         тази информация.

      2.      Ако е необходимо, тя иска информация от съответната държава членка. Член 2, параграф 2 и член 5, параграфи 1 и 2 се прилагат
         mutatis mutandis.

      3.      Когато въпреки напомнянето съгласно член 5, параграф 2 съответната държава членка не предостави исканата информация в рамките
         на срока, предписан от Комисията, или когато предостави непълна информация, Комисията с решение изисква информацията да бъде
         предоставена (наричано по-долу „разпореждане за информация“). Решението уточнява каква информация се изисква и предписва подходящ
         срок, в рамките на който тя трябва да бъде предоставена“.

      5        Съгласно 13, параграф 1 от Регламент № 659/1999:

      „Разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение съгласно член 4, параграфи 2, 3 или 4. В случаите на решения
         за започване на официална процедура по разследване производството се закрива посредством решение съгласно член 7. Ако дадена
         държава членка не се съобрази с разпореждане за информация, това решение се взема на базата на наличната информация“.

      6        Съгласно член 18, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата
         за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г.,
         глава 8, том 1, стр. 167), „[к]огато чрез решение Комисията изисква от предприятия или от сдружения на предприятия да дадат
         информация, тя следва да посочи […] правото на обжалване на решението пред Съда на Европейски[я съюз]“.

       Обстоятелства, предхождащи спора
      7        На 12 септември 2007 г. Комисията открива официалната процедура по разследване по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО по отношение
         на държавната помощ в полза на Deutsche Post AG (C 36/07 (ex NN 25/07). Резюме на това решение е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (C 245, стр. 21).

      8        На 17 юли 2008 г. Комисията изпраща на Федерална република Германия искане за информация, съдържащо въпросник за приходите
         и разходите на Deutsche Post за периода 1989—2007 г. На 12 и 21 август 2008 г. Комисията ѝ изпраща напомнително писмо, с което
         отново иска от нея да предостави посочената информация.

      9        В отговорите си от 5 август, 14 август и 29 септември 2008 г. Федерална република Германия потвърждава, че отказва да изпрати
         данните относно резултатите от дейността и задълженията на Deutsche Post след 1995 г. Тя твърди по-специално, че Комисията
         трябва да се ограничи с разглеждане на периода 1989—1994 г. и че отговарянето на споменатия въпросник би изисквало да се инвестира
         несъразмерно много време и труд.

      10      Със спорния акт на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 Комисията разпорежда на Федерална република Германия
         да представи в срок от 20 дни цялата необходима информация, като отговори на посочения въпросник. Комисията добавя, че ако
         въпреки това разпореждане германските власти не предоставят поисканата информация в определения срок, тя ще приеме решение
         на базата на информацията, с която разполага, в съответствие с член 13, параграф 1 от Регламент № 659/1999.

       Производството пред Общия съд и обжалваните определения
      11      С жалби, подадени в секретариата на Общия съд на 22 декември 2008 г., Deutsche Post (дело Т‑570/08) и Федерална република
         Германия (дело Т‑571/08) искат отмяна на спорния акт.

      12      С молби, подадени на 19 март 2009 г. в секретариата на Общия съд, Комисията прави възражение за недопустимост по всяко едно
         от двете дела на основание на член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд. Общият съд уважава възражението,
         като приема, че спорният акт не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.

      13      В този смисъл в точки 24—26 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точки 22—25 от Определение
         по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, Общият съд приема, от една страна, че за да се определи дали даден акт представлява
         обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС, следва да се има предвид същността, а не формата му, и от друга страна, че междинните
         мерки, които имат за цел да подготвят окончателното решение и не произвеждат правни последици, не могат да бъдат предмет на
         жалба за отмяна. В това отношение Общият съд се позовава по-специално на Решение на Съда от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия
         (60/81, Recueil, стр. 2639, точки 9 и 10), както и на Решение от 17 юли 2008 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия (C‑521/06 P,
         Сборник, стр. I‑5829, точка 46).

      14      По отношение на правните последици от спорния акт в точки 29 и 30 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе,
         както и в точки 28 и 29 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, Общият съд подчертава, че за държава членка,
         която не е изпълнила разпореждане за предоставяне на информация, не е предвидена каквато и да било санкция. С разпореждането
         се целяло да се спази принципът на състезателното начало.

      15      В точки 31 и 32 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, както и в точки 30 и 31 от Определение по
         дело Германия/Комисия, посочено по-горе, Общият съд приема, че спорният акт се вписва в рамките на административното производство
         за разследване на разглежданата помощ на стадий между откриването на официалната процедура по разследване и окончателното
         решение. Според Общия съд спорният акт не предопределя окончателното решение, тъй като на този стадий Комисията все още не
         може да реши дали е налице държавна помощ и дали тя е съвместима или не с вътрешния пазар. Следователно според Общия съд спорният
         акт представлява междинен акт, чиято цел е да подготви окончателното решение на Комисията.

      16      В отговор на довода на Deutsche Post и на Федерална република Германия — които, като се позовават на съдебната практика относно
         допустимостта на жалба срещу решение за започване на официална процедура по разследване по член 88, параграф 2 ЕО (вж. Решение
         от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, C‑400/99, Recueil, стр. I‑7303), поддържат, че неокончателният характер на акт
         не предполага задължително, че той не може да бъде обжалван — в точка 36 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено
         по-горе, и в точка 35 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, Общият съд приема, че последиците от такова
         решение за започване на официална процедура по разследване и последиците от спорния акт не са сходни.

      17      По отношение на твърдяното влошаване на процесуалното положение на Deutsche Post и на Федерална република Германия в случай
         на неизпълнение на спорния акт в точка 42 от обжалваните определения Общият съд изтъква, че отказът на германските органи
         да предоставят на Комисията изискваната със спорния акт информация, а не самият спорен акт може да лиши съответните заинтересовани
         лица от възможността да оспорят окончателното решение поради липса на достатъчно фактически основания. Според Общия съд, ако
         германските органи считат, че поисканата от Комисията информация не е необходима за установяване на фактите или че поисканото
         събиране на сведения е твърде трудоемко с оглед на очаквания резултат, те могат да решат да не взимат предвид даденото им
         разпореждане.

      18      В точка 46 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точка 45 от Определение по дело Германия/Комисия,
         посочено по-горе, Общият съд достига до заключението, че спорният акт не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.

       Искания на страните и производството пред Съда
       Дело Deutsche Post/Комисия (C‑463/10 P)
      19      Deutsche Post иска от Съда:

      –        да отмени Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе,
      –        да отмени спорния акт, и
      –        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
      20      Комисията иска от Съда:

      –        да отхвърли жалбата, и
      –        да осъди Deutsche Post да заплати съдебните разноски.
       Дело Германия/Комисия (C‑475/10 P)
      21      Федерална република Германия иска от Съда:

      –        да отмени Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, и
      –        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
      22      Комисията иска от Съда:

      –        да отхвърли жалбата, и
      –        да осъди Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
      23      С определение от 15 декември 2010 г. председателят на Съда решава да съедини дела C‑463/10 P и C‑475/10 P за целите на устната
         фаза на производството и на съдебното решение.

       По жалбите
      24      В подкрепа на жалбите си Deutsche Post и Федерална република Германия изтъкват, че в обжалваните определения Общият съд е
         допуснал различни грешки при прилагане на правото по отношение на тълкуването на понятието „обжалваем акт“ по смисъла на член 263
         ДФЕС. В това отношение те се позовават на пет правни основания. Първото е изведено от нарушение на член 288 ДФЕС, второто —
         от несъобразяване със съдебната практика, съгласно която в областта на държавните помощи подготвителните актове могат да представляват
         обжалваеми актове, третото — от неотчитане на правните последици на разпореждане за информация, четвъртото — от нарушение
         на принципа на ефективна съдебна защита и, накрая, петото — от несъблюдаване на разпределението на правомощията между Комисията
         и държавите членки по силата на членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС.

      25      Тъй като първите четири правни основания са тясно свързани, следва да бъдат разгледани заедно.

       Доводи на страните
      26      Федерална република Германия и Deutsche Post изтъкват, че член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 изрично оправомощава
         Комисията да приеме официално решение. По силата на член 288 ДФЕС подобно решение било задължително, поради което по естеството
         си представлявало обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС. Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото в точка 26
         от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точка 25 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено
         по-горе, като въобще не взел предвид формата на спорния акт.

      27      Според Федерална република Германия обстоятелството, че спорният акт представлява междинна мярка в рамките на процедурата
         по разследване на държавна помощ, не е определящо за качеството му на обжалваем акт. Всъщност интересите на заинтересованите
         страни не били защитени в достатъчна степен от възможността за обжалване на окончателното решение.

      28      По-нататък жалбоподателите поддържат, че независимо от формата на обжалвания акт и обратно на приетото от Общия съд в точка 46
         от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, и в точка 45 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено
         по-горе, разпореждането за информация по член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 поражда задължителни правни последици,
         които възникват направо за съответната държава и предприятие. Според Федерална република Германия подобно решение прекратява
         административното производство в областта на държавните помощи, доколкото позволява на Комисията, ако държавата членка не
         е изпълнила посоченото разпореждане, да приеме решение въз основа на съдържащата се в преписката информация. Освен това срещу
         държава членка, която не е изпълнила задължението си по член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 във връзка с член 288
         ДФЕС и член 4, параграф 3 ДЕС, можел да се предяви иск за установяване на неизпълнение на задължения по член 258 ДФЕС.

      29      Комисията възразява, че съгласно постоянната съдебна практика мерките, които произвеждат задължителни правни последици от
         естество да засегнат интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение, представляват актове или
         решения, срещу които може да се подаде жалба за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС (вж. по-специално Решение по дело IBM/Комисия,
         посочено по-горе, точка 9, Решение от 5 октомври 1999 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑308/95, Recueil, стр. I‑6513, точка 26,
         Решение от 6 април 2000 г. по дело Испания/Комисия, C‑443/97, Recueil, стр. I‑2415, точка 27, Решение от 22 юни 2000 г. по
         дело Нидерландия/Комисия, C‑147/96, Recueil, стр. I‑4723, точка 25, както и Решение от 12 септември 2006 г. по дело Reynolds
         Tobacco и др./Комисия, C‑131/03 P, Recueil, стр. I‑7795, точка 54). „Решението“ по смисъла на член 288 ДФЕС не произвеждало
         непременно такива последици. Според Комисията не формата на акта или на разглежданото решение, а неговата същност определя
         естеството му на обжалваем акт. Поради това подаването на жалба за отмяна на решение по смисъла на член 288 ДФЕС или на акт
         в друга форма било възможно, само ако решението или актът поражда правни последици спрямо трети лица.

      30      Общият съд правилно приел, че спорният акт не произвежда задължителни правни последици от естество да засегнат интересите
         на жалбоподателите.

      31      В това отношение Комисията уточнява, че в рамките на производство в областта на държавните помощи държавите членки са длъжни
         по силата на член 4, параграф 3 ДЕС да предадат на Комисията цялата информация, от която тя има нужда, за да прецени дали
         е налице държавна помощ и дали тази помощ е съвместима с вътрешния пазар. В този смисъл задължението за държава членка да
         предостави исканата информация на разположение на Комисията произтичало по-скоро от член 4, параграф 3 ДЕС, отколкото от разпореждането
         за информация.

      32      С разпореждането за информация се целяло да се спази принципът на състезателно начало в рамките на административното производство.
         След искането за информация и напомнянето по член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 във връзка с член 5, параграф 2 от
         същия регламент държавата членка разполагала с последна възможност да предостави исканите данни, преди Комисията да приеме
         решението си въз основа на информацията, с която разполага.

      33      Комисията посочва, че за разлика от правото в областта на картелите, в правото в областта на държавните помощи тя не разполага
         с каквато и да било компетентност за провеждане на разследване, преди приемането на окончателно решение. Следователно Комисията
         не можела да изясни фактите без лоялното сътрудничество на държавите членки. Не разпореждането за информация, а отказът на
         държавата членка да го изпълни позволявал на Комисията да вземе решение на базата на информацията, с която разполага. Освен
         това обстоятелството, че Комисията се счита за достатъчно информирана и преустановява търсенето на информация, само по себе
         си не произвеждало каквито и да било правни последици. Такива последици обаче пораждала правната преценка, която тя трябвало
         да направи по отношение на тези факти в окончателното решение. Следователно разпореждането за информация представлявало само
         подготвителен документ, който не засягал правното положение на съответната държава членка.

      34      Комисията добавя, че възможността на жалбоподателите да подадат жалба за отмяна на окончателното решение относно съвместимостта
         на помощта с вътрешния пазар им гарантира в достатъчна степен съдебна защита. Всъщност евентуалните основания за неправомерност,
         които опорочавали подготвителните актове, можели да се изтъкнат в подкрепа на жалбата срещу окончателния акт, в изработването
         на който те съставлявали определен стадий (Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, точка 12).

      35      Накрая Комисията набляга на обстоятелството, че неизпълнението на разпореждането за информация не води до каквито и да било
         санкции. Неизпълнението на разпореждането имплицитно означавало, че според държавата членка информацията, с която разполага
         Комисията, е пълна и че въз основа на нея Комисията може да постанови решението си. Сама по себе си възможността за започване
         на производство за неизпълнение на задължения срещу тази държава членка не било нито санкция, нито обстоятелство от естество
         да засегне интересите на посочената държава. Държавите членки били длъжни по силата на член 4, параграф 3 ДЕС да предадат
         на Комисията цялата информация, от която същата имала нужда, за да реши дали е налице държавна помощ и дали тази помощ е съвместима
         с вътрешния пазар, поради което процедура за установяване на неизпълнение на задължения можела да се започне дори и при липсата
         на разпореждане за информация. Освен това интересите на държавата членка можели да бъдат засегнати само ако Комисията действително
         реши да съди държавата членка за нарушение на Договора.

       Съображения на Съда
      36      От постоянната съдебна практика по жалби за отмяна, подадени от държави членки или от институции, е видно, че за обжалваеми
         актове по смисъла на член 263 ДФЕС се считат всички решения, приети от институциите, без значение в каква форма, които целят
         да породят задължителни правни последици (вж. по-специално Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет, наречено „AETR“,
         22/70, Recueil, стр. 263, точка 42, Решение от 2 март 1994 г. по дело Парламент/Съвет, C‑316/91, Recueil, стр. I‑625, точка 8,
         Решение по дело Испания/Комисия, посочено по-горе, точка 27, Решение от 24 ноември 2005 г. по дело Италия/Комисия, C‑138/03,
         C‑324/03 и C‑431/03, Recueil, стр. I‑10043, точка 32, Решение от 1 декември 2005 г. по дело Италия/Комисия, C‑301/03, Recueil,
         стр. I‑10217, точка 19, както и Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Комисия/Съвет, C‑370/07, Сборник, стр. I‑8917, точка 42).
         От съдебната практика следва също, че държава членка като жалбоподателя по дело C‑475/10 P е процесуално легитимирана да подаде
         жалба за отмяна на акт, който произвежда задължителни правни последици, без да трябва да доказва правен интерес (вж. в този
         смисъл Решение от 26 март 1987 г. по дело Комисия/Съвет, 45/86, Recueil, стр. 1493, точка 3 и Решение от 1 октомври 2009 г.
         по дело Комисия/Съвет, посочено по-горе, точка 16).

      37      Съдът многократно е посочвал, че когато е подадена от физическо или юридическо лице, жалбата за отмяна на акт на институция
         е допустима само ако задължителните правни последици от акта са от естество да засегнат интересите на жалбоподателя, като
         променят съществено правното му положение (вж. по-специално Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, точка 9, Решение
         по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 29 и Решение от 18 ноември 2010 г. по дело NDSHT/Комисия, C‑322/09 P,
         все още непубликувано в Сборника, точка 45).

      38      Следва обаче да се подчертае, че цитираната в предходната точка съдебна практика е приета в рамките на жалби, подадени до
         съд на Съюза от физически или юридически лица, срещу актове, на които същите са адресати. Когато, както в посоченото по-горе
         дело Deutsche Post/Комисия, жалбата за отмяна е подадена от жалбоподател, който не е привилегирована страна, срещу акт, на
         който той не е адресат, изискването задължителните правни последици да са от естество да засягат интересите на жалбоподателя,
         като променят съществено правното му положение, съвпада с условията по член 263, четвърта алинея ДФЕС.

      39      Следва също да се констатира, че в обжалваните определения Общият съд уважава повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост,
         като приема, че спорният акт не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.

      40      Поради това, за да се прецени дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в определенията си е приел,
         че разпореждане за информация, дадено по силата на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999, не може да бъде предмет на
         жалба за отмяна, би следвало — с оглед на цитираната в точка 36 от настоящото решение съдебна практика — да се разгледа дали
         разпореждането представлява акт, който цели да породи задължителни правни последици.

      41      В това отношение следва да се напомни, че член 10 от Регламент № 659/1999 предвижда процедура в две фази, която има за цел
         да даде възможност на Комисията да получи от съответната държава членка необходимата информация относно твърдения за неправомерна
         помощ, за да може да прецени естеството на мярката и съвместимостта ѝ с вътрешния пазар.

      42      По отношение на първата фаза член 10, параграф 2 от Регламент № 659/1999 предвижда, че Комисията може да поиска от съответната
         държава членка да ѝ предостави информация относно твърденията за неправомерна помощ.

      43      В рамките на втората фаза, ако въпреки изпратеното ѝ напомняне държавата членка не предостави исканата информация в предписания
         срок, в съответствие с член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 Комисията ,,с решение изисква информацията да бъде предоставена“.
         Следователно втората фаза на процедурата се изразява в приемането на „решение“ по смисъла на член 288 ДФЕС от Комисията —
         обстоятелство, което тази институция впрочем не оспорва.

      44      По силата на член 288 ДФЕС обаче „решението е задължително в своята цялост“. Като е предвидил, че формата за приемане на разпореждане
         за информация е решение, законодателят на Съюза е искал този акт да има задължителен характер.

      45      От изложеното следва, че решение, което е прието на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999, има за цел да
         произведе задължителни правни последици по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 36 от настоящото решение, и следователно
         представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.

      46      В подкрепа на този анализ е и съдебната практика относно решенията за искане на информация, които са приети въз основа на
         член 11 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ
         13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), който също като член 10 от Регламент
         № 659/1999 предвижда процедура в две фази, като в рамките на втората фаза Комисията приема решение, което може да бъде предмет
         на жалба за отмяна (вж. Решение от 26 юни 1980 г. по дело National Panasonic/Комисия, 136/79, Recueil, стр. 2033 и Решение
         от 18 октомври 1989 г. по дело Orkem/Комисия, 374/87, Recueil, стр. 3283). От член 18, параграф 3 от Регламент № 1/2003 също
         недвусмислено следва, че искане за предоставяне на информация, прието във формата на решение, представлява обжалваем акт по
         смисъла на член 263 ДФЕС.

      47      Този анализ не се променя с оглед на цитираната от Общия съд в обжалваните определения съдебна практика, съгласно която, за
         да се определи дали даден акт има задължителен характер, следва да се има предвид същността, а не формата му.

      48      Освен това, за разлика от твърдяното от Комисията, обстоятелството, че Регламент № 659/1999 не предвижда санкции при неизпълнение
         на разпореждане за информация от държава членка, не е определящо за преценката дали даден акт може да бъде предмет на жалба
         за отмяна.

      49      Като е приел в точки 31, 32 и 46 от Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, както и в точки 30, 31 и
         45 от Определение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе, че поради подготвителния си характер спорният акт не представлява
         обжалваем акт по смисъла на съдебната практика, Общият съд е допуснал и грешка при прилагане на правото.

      50      В това отношение следва да се напомни, че наистина междинните мерки, чиято цел е да се подготви окончателното решение, по
         принцип не представляват актове, които могат да бъдат предмет на жалба за отмяна (вж. Решение по дело IBM/Комисия, посочено
         по-горе, точка 10, Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 42 и Решение от 26 януари 2010 г. по
         дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, C‑362/08 P, Сборник, стр. I‑669, точка 52). При все това посочените междинни актове
         най-вече са актове, в които се изразява неокончателното становище на институцията (вж. в този смисъл Решение по дело IBM/Комисия,
         посочено по-горе, точка 20, Решение от 14 март 1990 г. по дело Nashua Corporation и др./Комисия и Съвет, C‑133/87 и C‑150/87,
         Recueil, стр. I‑719, точки 8—10, Решение от 18 март 1997 г. по дело Guérin automobiles/Комисия, C‑282/95 P, Recueil, стр. I‑1503,
         точка 34, както и Решение от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑147/96, Recueil, стр. I‑4723, точка 35).

      51      Всъщност би могло по жалба за отмяна на актове, в които се изразява неокончателно становище на Комисията, съдът на Съюза да
         трябва да извърши преценка по въпроси, по които съответната институция все още не е имала повод да се произнесе, вследствие
         на което би се стигнало до предварително обсъждане по същество и смесване на различните фази на административните и съдебни
         производства. Поради това допускането на такава жалба би било несъвместимо със системата за разпределение на правомощията
         между Комисията и съда на Съюза и с предвидените от Договора способи за защита, както и с изискванията за добро правораздаване
         и за редовно протичане на административното производство на Комисията (вж. Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе,
         точка 20).

      52      Въпреки това в случая жалбата за отмяна на спорния акт, с който Комисията иска от германските органи информация относно приходите
         и разходите на Deutsche Post за периода 1989—2007 г., не крие риск от объркване на различните фази на административното и
         съдебно производство (Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, точка 20). Всъщност такава жалба за отмяна не би трябвало
         да доведе до произнасяне на съда на Съюза по въпроса дали е налице държавна помощ или дали тя е съвместима с вътрешния пазар.

      53      По-нататък от съдебната практика следва, че срещу междинен акт не може да се подава жалба и ако е установено, че неправомерността,
         от която е засегнат този акт, би могла да послужи като основание за жалба срещу окончателното решение, по отношение на което
         той се явява подготвителен. При такива условия жалбата, подадена срещу решението, което прекратява производството, ще гарантира
         в достатъчна степен съдебна защита (вж. Решение по дело IBM/Комисия, посочено по-горе, точка 12, Решение от 24 юни 1986 г.
         по дело AKZO Chemie и AKZO Chemie UK/Комисия, 53/85, Recueil, стр. 1965, точка 19, както и Решение от 9 октомври 2001 г. по
         дело Италия/Комисия, посочено по-горе, точка 63).

      54      Ако обаче последното условие не е изпълнено, се счита, че междинният акт — независимо дали изразява неокончателно становище
         на съответната институция — произвежда самостоятелни правни последици и следователно трябва да може да бъде предмет на жалба
         за отмяна (вж. Решение по дело AKZO Chemie и AKZO Chemie UK/Комисия, посочено по-горе, точка 20, Решение от 28 ноември 1991 г.
         по дело BEUC/Комисия, C‑170/89, Recueil, стр. I‑5709, точки 9—11, Решение от 16 юни 1994 г. по дело SFEI и др./Комисия, C‑39/93 P,
         Recueil, стр. I‑2681, точка 28, Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, посочено по-горе, точки 57—68, както
         и Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 54).

      55      В случая следва да се констатира, че разпореждане за информация, прието на основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999,
         поражда самостоятелни правни последици.

      56      Всъщност жалба, подадена срещу решението, с което се прекратява производството относно твърденията за държавна помощ в полза
         на Deutsche Post, не може да гарантира в достатъчна степен съдебна защита по отношение на жалбоподателите.

      57      В това отношение следва да се констатира, от една страна, че ако — както претендират жалбоподателите по настоящите случаи —
         разпореждането е непропорционално, тъй като исканата информация не е релевантна за преценката относно държавната мярка с оглед
         на членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС, пороците на междинния акт не биха могли да засегнат правомерността на окончателното решение
         на Комисията, след като то не е основано на информацията, получена в отговор на посоченото разпореждане.

      58      От друга страна, когато разпорежда на държава членка да предостави определена информация на основание на член 10, параграф 3
         от Регламент № 659/1999, Комисията приема „решение“ по смисъла на член 288 ДФЕС. Следователно отказът на съответната държава
         членка да изпълни такова разпореждане представлява неизпълнение на задължение по Договорите по смисъла на член 258 ДФЕС.

      59      В рамките на иск за установяване на неизпълнение на задължения държава членка, която е адресат на решение като разпореждане
         за информация, не може валидно да обоснове неизпълнението му въз основа на твърдение за неправомерност. Всъщност всяко оспорване
         на правомерността на такова разпореждане трябва да се извърши в рамките на отделно производство, а именно в рамките на производство
         по жалба за отмяна по член 263 ДФЕС (вж. в този смисъл Решение от 22 март 2001 г. по дело Комисия/Франция, C‑261/99, Recueil,
         стр. I‑2537, точка 18 и Решение от 14 февруари 2008 г. по дело Комисия/Гърция, C‑419/06, точка 52).

      60      Следователно последиците от евентуална неправомерност във връзка с междинния акт не могат да бъдат отменени посредством обжалване
         на окончателното решение. Всъщност неизпълнението на задължения по член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999 от държава
         членка, която не е изпълнила разпореждане за информация, би могло да се установи независимо от уважаването или не на евентуална
         жалба за отмяна на окончателното решение.

      61      Накрая следва да се отхвърли доводът на Комисията, че възможността за предявяване на жалба за отмяна на решение, прието на
         основание на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999, би довела до положение, при което държава членка, отказала да отговори
         на искане за информация относно помощ, за която е отправено или не уведомление, би се ползвала от по-голяма съдебна защита,
         когато става въпрос за помощ, за която не е отправено уведомление.

      62      Във връзка с това следва да се напомни, че съгласно член 5, параграф 3 от Регламент № 659/1999, ако съответната държава членка,
         след като е получила напомнително писмо, не предостави исканата от Комисията информация относно помощ, за която е отправено
         уведомление, или предостави непълна информация, уведомлението се счита за оттеглено. При тези условия оттеглянето на уведомлението
         означава, че тази помощ следва да се счита за помощ, за която не е отправяно уведомление, така че отказът на съответната държава
         членка да предостави поисканата информация би довел — както в случаите, когато за помощта първо е било отправено уведомление,
         така и в случаите, когато за помощта никога не е било отправяно уведомление — до приемането на обжалваем акт, а именно на
         „решение“ по смисъла на член 10, параграф 3 от Регламент № 659/1999.

      63      Следователно, като е приел, че спорният акт не може да бъде предмет на жалба за отмяна, Общият съд е допуснал грешки при прилагане
         на правото. При тези условия, без да е необходимо да се разглежда петото правно основание, първото, второто, третото и четвъртото
         правно основание следва да бъдат приети.

      64      По дело C‑463/10 P Комисията иска от Съда — ако приеме, че спорният акт представлява обжалваем акт по смисъла на член 263
         ДФЕС — да пристъпи към замяна на мотивите по отношение на Определение по дело Deutsche Post/Комисия, посочено по-горе, като
         се посочи, че подадената от Deutsche Post жалба е недопустима, тъй като това предприятие няма процесуална легитимация по смисъла
         на член 263, четвърта алинея ДФЕС. В повдигнатото по това дело възражение за недопустимост Комисията всъщност поддържа, че
         спорният акт не засяга Deutsche Post нито пряко, нито лично.

      65      В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС физическо или юридическо лице може да подаде
         жалба срещу решение, адресирано до друго лице, само ако това решение го засяга пряко и лично.

      66      По отношение, първо, на въпроса дали Deutsche Post е пряко засегнато от спорния акт, чийто адресат е Федерална република Германия,
         от постоянната съдебна практика следва, че това условие изисква съчетанието на два кумулативни критерия, а именно, на първо
         място, оспорената мярка пряко да поражда последици за правното положение на частноправните субекти, и на второ място, да не
         оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, тъй като това изпълнение е с чисто
         автоматичен характер и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер
         (вж. Решение от 10 септември 2009 г. по дело Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия, C‑445/07 P
         и C‑455/07 P, Сборник, стр. I‑7993, точка 45, както и цитираната съдебна практика).

      67      Според Комисията в случая това условие не е изпълнено, тъй като със спорния акт се иска предаване на определена информация
         единствено от Федерална република Германия. Следователно разпореждането не налагало приемането на национална мярка, която
         би имала чисто автоматичен характер и би произтичала единствено от правната уредба на Съюза. Федерална република Германия
         трябвало сама да реши дали да се обърне към Deutsche Post, или как да накара това предприятие да ѝ съобщи информацията.

      68      В случая следва да се констатира, че спорният акт засяга пряко Deutsche Post по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.

      69      Всъщност, от една страна, Deutsche Post, в качеството си на лице, което се ползва от помощта, за която се отнася визираната
         в спорния акт информация, и на лице, което разполага с тази информация, ще бъде задължено да изпълни разпореждането за информация.

      70      От друга страна, окончателният и изчерпателен характер на съдържанието на исканата информация следва от самия спорен акт,
         без да се оставя право на преценка в това отношение на Федерална република Германия.

      71      По отношение на въпроса дали Deutsche Post е лично засегнато от обжалвания акт следва да се напомни, че според постоянната
         практика на Съда субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати само ако решението
         се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали
         лица и така ги индивидуализира по същия начин като адресата на решението (вж. по-специално Решение от 22 ноември 2007 г. по
         дело Sniace/Комисия, C‑260/05 P, Recueil, стр. I‑10005, точка 53 и цитираната съдебна практика).

      72      Според Комисията Deutsche Post не е лично засегнато от спорния акт, тъй като не е негов адресат и не поражда никакви задължения
         за него.

      73      В това отношение следва да се посочи, че обстоятелството, че Deutsche Post не е адресат на спорния акт, няма значение за преценката
         дали това предприятие е лично засегнато по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.

      74      По-нататък следва да се констатира, че разпореждането за информация се отнася до процедура по разследване на твърдения за
         държавна помощ в полза на Deutsche Post. Информацията, която се визира в спорния акт, се отнася единствено до Deutsche Post.
         Следователно Deutsche Post е лично засегнато от този акт по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 71 от настоящото
         решение.

      75      Тъй като Deutsche Post е пряко и лично засегнато от спорния акт, предложената от Комисията замяна на мотиви по отношение на
         дело C‑463/10 P не следва да се извършва.

      76      От изложеното по-горе следва, че жалбата трябва да се уважи, а обжалваните определения — да се отменят.

       По връщането на делата за ново разглеждане от Общия съд
      77      От член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз следва, че ако жалбата е основателна, Съдът може сам да постанови
         окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване
         на решение.

      78      Съдът разполага с необходимите доказателства, за да се произнесе с окончателно решение по повдигнатото по двете дела от Комисията
         в хода на производството пред първата инстанция възражение за недопустимост.

      79      С оглед на съображенията, изложени в точки 36—64 от настоящото решение, възражението за недопустимост, изведено от твърдението,
         че спорният акт не може да бъде предмет на жалба за отмяна, трябва да се отхвърли. Освен това, доколкото по дело Deutsche
         Post/Комисия (T‑570/08) възражението за недопустимост е изведено и от твърдението, че спорният акт не засяга пряко и лично
         жалбоподателя, посоченото възражение също не може да бъде прието поради съображенията, изложени в точки 65—77 от настоящото
         решение.

      80      С оглед на обстоятелствата по случая Съдът обаче не е в състояние да се произнесе по същество по жалбите за отмяна, подадени
         от Deutsche Post и Федерална република Германия.

      81      В това отношение следва да се отбележи, че спорът пред Общия съд и направените от него преценки са насочени изключително към
         допустимостта на жалбите, тъй като Общият съд уважава по двете дела повдигнатото от Комисията в съответствие с член 114, параграф 1
         от Процедурния правилник на Общия съд възражение за недопустимост, без да пристъпи към разглеждане на делото по същество и
         без да започва устната фаза на производството.

      82      Ето защо делата трябва да се върнат за разглеждане от Общия съд, за да се произнесе по исканията на жалбоподателите за отмяна
         на спорния акт.

       По съдебните разноски
      83      Тъй като делата се връщат на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани
         с настоящото производство по обжалване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      1)      Отменя Определение на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Deutsche Post/Комисия (T‑570/08) и Определение
            на Общия съд на Европейския съюз от 14 юли 2010 г. по дело Германия/Комисия (T‑571/08).
      2)      Отхвърля възраженията за недопустимост, повдигнати от Европейската комисия пред Общия съд на Европейския съюз.
      3)      Връща делата за ново разглеждане от Общия съд на Европейския съюз, за да се произнесе по исканията на Deutsche Post AG (T‑570/08)
            и на Федерална република Германия (T‑571/08) за отмяна на решението на Комисията от 30 октомври 2008 г. относно разпореждане
            за предоставяне на информация от Федерална република Германия в производство за държавна помощ в полза на Deutsche Post AG.
      4)      Съдът не се произнася по съдебните разноски.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (голям състав) от 9 ноември 2010 г.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. срещу Ferenc Schneider.#Искане за преюдициално заключение: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Унгария.#Директива 93/13/ЕИО - Неравноправни клаузи в потребителските договори - Критерии за преценка - Служебно разглеждане от националния съд на неравноправния характер на клауза, с която се възлага компетентност - Член 23 от Статута на Съда.#Дело C-137/08.

text:
      Дело C-137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      срещу
      Ferenc Schneider
      (Преюдициално запитване, отправено от Budapesti II. és III. kerületi bíróság)
      „Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Критерии за преценка — Служебно разглеждане от националния съд на неравноправния характер на клауза, с която се възлага компетентност — Член 23 от Статута на Съда“
      Резюме на решението
      1.        Преюдициални въпроси — Сезиране на Съда — Задължение на националната юрисдикция да информира министъра на правосъдието за
            преюдициалното запитване в момента на подаването му — Липса на последици
      (член 267 ДФЕС; член 23 от Статута на Съда)
      2.        Сближаване на законодателствата — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13 — Неравноправна клауза
            по смисъла на член 3 — Понятие — Клауза, с която се възлага компетентност
      (член 3, параграф 1 от Директива 93/13 на Съвета)
      3.        Сближаване на законодателствата — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13 — Задължение на националния
            съд да прецени служебно дали някоя от клаузите в разглеждания от него договор е неравноправна — Обхват
      (член 3 от Директива 93/13 на Съвета)
      1.        Член 23, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз допуска национална правна разпоредба, която предвижда, че едновременно
         с подаването на преюдициалното запитване националният съд трябва служебно да информира за това и министъра на правосъдието
         на съответната държава членка.

      Подобно задължение видимо не може да се счита за накърняващо въведения с член 267 ДФЕС механизъм за съдебен диалог. Всъщност
         наложеното на юрисдикциите на съответната държава членка задължение да информират министъра на правосъдието за преюдициалното
         запитване в момента на подаването му не съставлява условие за отправянето на такова запитване. В този смисъл то не може да
         породи последици за правото на тези юрисдикции да подават преюдициални запитвания, нито да засегне правомощията им по член 267
         ДФЕС. Освен това правните последици от евентуално нарушение на задължението за предоставяне на информация явно не могат да
         засегнат производството по член 267 ДФЕС, доколкото не са посочени данни, въз основа на които да може да се допусне, че в
         резултат от това задължение за предоставяне на информация юрисдикциите на съответната държава членка може да се откажат да
         отправят преюдициални запитвания до Съда.

      (вж. точки 31—35; точка 1 от диспозитива)
      2.        Член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че Съдът на Европейския съюз е компетентен да тълкува понятието „неравноправна
         договорна клауза“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори
         и приложението към нея, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага при преценката на договорна
         клауза от гледна точка на разпоредбите на тази директива, като се има предвид, че националният съд има правомощието въз основа
         на тези критерии конкретно да квалифицира съответната договорна клауза с оглед на обстоятелствата по разглежданото от него
         дело.

      Неравноправният характер на договорната клауза трябва да се преценява, като се държи сметка за естеството на стоките или услугите,
         които са предмет на договора, и като се имат предвид всички съпровождащи сключването му обстоятелства към момента на сключването,
         в това число обстоятелството, че съответната клауза в договора между потребителя и продавач или доставчик е включена, без
         да бъде предмет на индивидуално договаряне, и с нея се възлага изключителна компетентност на съда, в чийто съдебен район е
         седалището на продавача или доставчика.

      (вж. точки 42—44; точка 2 от диспозитива)
      3.        Националният съд трябва служебно да събира доказателства, за да установи дали клаузата, с която се възлага изключителна териториална
         компетентност и която е включена в договора, който е предмет на отнесения до него спор и е сключен между продавач или доставчик
         и потребител, попада в приложното поле на Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори, и ако
         е така, да прецени служебно евентуалния неравноправен характер на тази клауза.

      За да се осигури търсената от законодателя на Съюза ефективна защита на потребителите предвид неравноправното им положение
         спрямо продавача или доставчика, което може да се компенсира само с положителна и външна по отношение на самите страни по
         договора намеса, при всички случаи и независимо от разпоредбите на националното право националният съд трябва — като първи
         етап от проверката — да определи дали спорната клауза е била индивидуално договорена между продавача или доставчика и потребителя.

      Що се отнася до втория етап от проверката, клаузите, включени в договор между продавач или доставчик и потребител без индивидуално
         договаряне и възлагащи изключителна компетентност на съда, който както от географска, така и от транспортна гледна точка се
         намира в близост до седалището на продавача или доставчика, трябва да се считат за неравноправни по смисъла на член 3 от Директивата,
         доколкото въпреки изискването за добросъвестност създават в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата
         и задълженията, произтичащи от договора.

      (вж. точки 48, 51—53 и 56; точка 3 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      9 ноември 2010 година(*)

      „Директива 93/13/ЕИО — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Критерии за преценка — Служебно разглеждане от националния съд на неравноправния характер на клауза, с която се възлага компетентност — Член 23 от Статута на Съда“
      По дело C‑137/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Budapesti II. és III. kerületi bíróság (Унгария) с
         акт от 27 март 2008 г., постъпил в Съда на 7 април 2008 г., в рамките на производство по дело

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      срещу
      Ferenc Schneider,
      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: г‑н V. Skouris, председател, г‑н A. Tizzano, г‑н J. N. Cunha Rodrigues, г‑н K. Lenaerts и г‑н J.‑C. Bonichot,
         председатели на състави, г‑жа R. Silva de Lapuerta (докладчик), г‑н M. Ilešič, г‑н J. Malenovský, г‑н U. Lõhmus, г‑н E. Levits,
         г‑н A. Ó Caoimh, г‑н L. Bay Larsen и г‑жа P. Lindh, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑н A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за унгарското правителство, от г‑жа J. Fazekas, г‑жа R. Somssich, г‑жа K. Borvölgyi и г‑н M. Fehér, в качеството на представители,
      –        за Ирландия, от г‑н D. J. O’Hagan, в качеството на представител, подпомаган от г‑н A. M. Collins, SC,
      –        за испанското правителство, от г‑н J. López-Medel Báscones, в качеството на представител,
      –        за нидерландското правителство, от г‑жа C. M. Wissels, в качеството на представител,
      –        за правителството на Обединеното кралство, от г‑н S. Ossowski и г‑н L. Seeboruth, в качеството на представители, както и от
         г‑н T. de la Mare, barrister,

      –        за Европейската комисия, от г‑н B. D. Simon и г‑н W. Wils, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 6 юли 2010 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните
         клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273,
         наричана по-нататък „Директивата“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между VB Pénzügyi Lízing Zrt. (наричано по-нататък „VB Pénzügyi Lízing“) и г‑н Schneider
         по повод на заповед за изпълнение.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз гласи:

      „В случаите на член 267 от Договора за функционирането на Европейския съюз решението на съда или правораздавателния орган
         на държава членка, с което се спира производството пред него и въпросът се отнася пред Съда, се съобщава на Съда от съответния
         съд или правораздавателен орган. След това решението се съобщава от секретаря на Съда на страните, държавите членки и Комисията,
         както и на институцията, органа, службата или агенцията на Съюза, която е приела акта, чиято действителност или тълкуване
         се оспорва.

      В срок от два месеца от това уведомяване страните, държавите членки, Комисията и, когато е уместно, институцията, органът,
         службата или агенцията на Съюза, която е приела акта, чиято действителност или тълкуване се оспорва, имат право да представят
         на Съда изявления по делото или писмени бележки.

      […]“.
      4        Съгласно член 1, параграф 1 от Директивата целта ѝ е „да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на
         държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.

      5        Член 3, параграфи 1 и 2 от Директивата гласи:

      „1.      В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването
         за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи
         от договора.

      2.      Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност
         да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия

      […]“.
      6        Член 3, параграф 3 от Директивата отпраща към приложението към нея, което съдържа „примерен и неизчерпателен списък на клаузи,
         които се смятат за неравноправни“. В точка 1 от това приложение са изброени клаузите, „които имат за предмет или резултат:

      […]
      р)      изключване или накърняване правото на потребителя да предяви иск или да използва други правни средства […]“.
      7        Съгласно член 6, параграф 1 от Директивата:

      „Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици
         да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните
         по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.

      8        Член 7, параграфи 1 и 2 от Директивата гласи:

      „1.      Държавите членки [гарантират], че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване
         на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици.

      2.      Посочените в параграф 1 мерки включват разпоредби, даващи възможност на лица или организации, които имат правен интерес от
         защитата на потребителите, по смисъла на националното законодателство, да сезират, при условията на националното право, съд
         или компетентен административен орган, които да решат дали клаузите на договора, изготвени с цел за общо използване са неравноправни,
         и да предприемат подходящи и ефективни мерки по преустановяване на продължаваща употреба на подобни клаузи“.

       Национално право
      9        Към момента на настъпване на фактите по главното производство се прилагат Гражданският кодекс в редакцията му съгласно Закон
         № ІІІ от 2006 г. и Правителствен декрет № 18/1999 относно клаузите, които следва да се считат за неравноправни в потребителските
         договори.

      10      Съгласно член 209/A, алинея 2 от Гражданския кодекс са нищожни неравноправните клаузи в потребителски договор, които са изготвени
         или под формата на общи условия, или предварително и едностранно от търговеца, сключващ договор с потребителя, без да са договорени
         индивидуално.

      11      Правителствен декрет № 18/1999 разделя договорните клаузи на две категории. В първата категория попадат договорните клаузи,
         чието използване в потребителските договори е забранено и които следователно са нищожни ipso iure. Втората категория обхваща
         клаузи, които се считат за неравноправни до доказване на противното, като авторът на такава клауза може да обори тази презумпция.

      12      Член 155/A, алинея 2 от Гражданския процесуален кодекс предвижда:

      „С определение съдът спира производството и отправя преюдициално запитване до Съда на Европейските общности. В определението
         съдът излага преюдициалните въпроси и посочва релевантните факти и приложимата унгарска правна уредба, доколкото това е необходимо,
         за да може Съдът на Европейските общности да отговори на поставените въпроси. Определението се изпраща на Съда на Европейските
         общности и едновременно с това се изпраща за информация и до министъра на правосъдието“.

      13      Съгласно член 164, алинея 1 от същия кодекс по правило всяка страна е длъжна да докаже фактите, на които основава своите искания
         и възражения. Алинея 2 от същия член гласи, че в предвидените от закона случаи съдът може служебно да събира доказателства.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      14      На 14 април 2006 г. страните в главното производство сключват договор за кредит с оглед покупка на автомобил.

      15      Тъй като г‑н Schneider спира да изпълнява задълженията си, VB Pénzügyi Lízing прекратява договора за кредит и сезира запитващата
         юрисдикция, за да събере вземанията си, които възлизат на 317 404 HUF [унгарски форинта], заедно с лихвите и разноските.

      16      VB Pénzügyi Lízing не подава заявлението за издаване на заповед за изпълнение до компетентния съд, а именно съда по местожителството
         на г‑н Schneider, а се позовава на включената в договора клауза за подсъдност, която предвижда евентуалните спорове между
         страните да се отнасят до запитващата юрисдикция.

      17      Заповедта за изпълнение е издадена в така нареченото заповедно производство, при което не е необходимо съдът да провежда открито
         заседание с призоваване на насрещната страна. При издаването на заповедта за изпълнение запитващата юрисдикция не разглежда
         въпроса за местната подсъдност, нито включената в договора за кредит клауза за подсъдност.

      18      Пред запитващата юрисдикция г‑н Schneider възразява срещу заповедта за изпълнение, без да обосновава възражението си. Това
         води до образуването на състезателно производство между страните по общия исков ред.

      19      Посочената юрисдикция установява, че местожителството на г‑н Schneider не е в съдебния ѝ район, въпреки че съгласно гражданскопроцесуалните
         разпоредби за местната подсъдност спорове като разглеждания в случая следва да се отнасят до съда, в района на който е местожителството
         или седалището на ответника.

      20      При тези обстоятелства Budapesti II. és III. kerületi bíróság решава да спре производството и да постави на Съда следните
         преюдициални въпроси:

      „1)      Защитата на потребителите, гарантирана с Директива[та], изисква ли от националния съд, дори при липса на искане в този смисъл
         и независимо от вида на производството — исково или заповедно, да се произнесе служебно по неравноправния характер на изтъкната
         пред него договорна клауза в рамките на проверката на своята териториална компетентност?

      2)      Доколкото на първия въпрос следва да се отговори утвърдително, кои са критериите, които националният съд може да вземе предвид
         в рамките на тази проверка, в частност когато договорната клауза предвижда споровете да са подсъдни не на съда, в района на
         който се намира седалището на продавача или доставчика, а на съд с различен район, но разположен в близост до това седалище?

      3)      Член 23, първа алинея от […] Статута на Съда […] изключва ли възможността националният съд едновременно с подаването на преюдициалното
         запитване служебно да информира за това и министъра на правосъдието на съответната държава членка?“.

       Производство пред Съда
      21      С акт на председателя на Съда от 13 февруари 2009 г. производството по делото е спряно до постановяването на Решение от 4 юни
         2009 г. по дело Pannon GSM (C‑243/08, Сборник, стр. I‑4713).

      22      На 2 юли 2009 г. запитващата юрисдикция уведомява Съда, че с оглед на постановеното решение по посоченото дело вече не счита
         за нужно да получи отговор на първия и втория от въпросите, поставени с акта от 27 март 2008 г. Тя обаче посочва, че все още
         поддържа третия въпрос.

      23      Освен това тази юрисдикция си поставя въпрос относно ролята на Съда при осигуряването на предписаната с Директивата еднаква
         степен на защита на правата на потребителите във всички държави членки. В това отношение тя отбелязва, че въз основа на точки
         34 и 35 от посоченото по-горе Решение по дело Pannon GSM стига до извода, че специфичните характеристики на съдебното производство
         между продавача или доставчика и потребителя, което протича съгласно националното право, не могат да представляват фактор,
         който би могъл да засегне правната защита, от която се ползва потребителят по силата на разпоредбите на Директивата. Според
         тази юрисдикция от въпросните точки 34 и 35 следва, че националният съд е длъжен да разгледа служебно неравноправния характер
         на договорна клауза, когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства.

      24      Запитващата юрисдикция обаче намира, че въз основа на изложеното от Съда в релевантните точки от посоченото по-горе Решение
         по дело Pannon GSM не може да се прецени дали националният съд може служебно да разглежда неравноправния характер на договорна
         клауза само когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства, или напротив — служебното разглеждане
         на този въпрос предполага, че при проверката националният съд е длъжен служебно да установи необходимите за това правни и
         фактически обстоятелства.

      25      С оглед на тези съображения Budapesti II. és III. kerületi bíróság решава да постави на Съда следните допълнителни преюдициални
         въпроси:

      „1)      Компетентен ли е Съдът съгласно член [267 ДФЕС] да тълкува и понятието „неравноправна договорна клауза“ по смисъла на член 3,
         параграф 1 от Директива[та], както и изброените в приложението към тази директива клаузи?

      2)      При утвърдителен отговор: може ли в интерес на осигуряването на предписаната с Директива[та] еднаква степен на защита на потребителите
         във всички държави — членки на Европейския съюз, преюдициалното запитване, с което се иска такова тълкуване, да включва и
         въпроса кои аспекти може или трябва да вземе под внимание националният съд, когато определените в Директивата общи критерии
         се прилагат към специфична индивидуална договорна клауза?

      3)      Когато страните не са направили искане в този смисъл, но националният съд сам е установил възможността дадена договорна клауза
         да се окаже неравноправна, може ли този съд служебно да проведе съдебно дирене, за да установи необходимите за тази преценка
         правни и фактически обстоятелства, въпреки че националното процесуално право допуска такава проверка само по искане на страните?“.

       По преюдициалните въпроси
       По третия от първоначално поставените въпроси
      26      С този въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 23, първа алинея от Статута на Съда допуска национална правна
         разпоредба, която предвижда, че едновременно с подаването на преюдициалното запитване националният съд трябва служебно да
         информира за това и министъра на правосъдието.

      27      В това отношение следва да се посочи, че в член 23, първа алинея от Статута на Съда — който предвижда, че решението на националната
         юрисдикция, с което се спира производството и въпросът се отнася пред Съда, се съобщава на Съда от съответната юрисдикция
         и че след това секретарят на Съда съобщава това решение в частност и в зависимост от случая на страните по делото, на държавите
         членки и на Комисията, както и на други институции, органи, служби или агенции на Съюза — изобщо не се споменават други мерки
         за информиране, които националната юрисдикция би могла да вземе във връзка с решението си да отправи преюдициално запитване
         до Съда.

      28      За да се отговори на поставения въпрос, следва да се подчертае, че системата, въведена с член 267 ДФЕС с цел да бъде гарантирано
         единството при тълкуването на общностното право в държавите членки, установява пряко сътрудничество между Съда и националните
         юрисдикции чрез производство, което изобщо не зависи от инициативата на страните (вж. Решение от 10 юли 1997 г., по дело Palmisani,
         C‑261/95, Recueil, стр. I‑4025, точка 31, Решение от 12 февруари 2008 г. по дело Kempter, C‑2/06, Сборник, стр. I‑411, точка 41
         и Решение от 16 декември 2008 г. по дело Cartesio, C‑210/06, Сборник, стр. I‑9641, точка 90).

      29      Всъщност преюдициалното запитване се основава на диалог между съдилища, чието начало зависи изцяло от преценката на националната
         юрисдикция за релевантността и необходимостта от това запитване (вж. Решение по дело Kempter, посочено по-горе, точка 42 и
         Решение по дело Cartesio, посочено по-горе, точка 91).

      30      С оглед на тези основополагащи принципи на механизма на преюдициалното запитване и предвид поставения въпрос следва да се
         определи дали разглежданото задължение за предоставяне на информация може да породи последици за правата на националните юрисдикции
         по член 267 ДФЕС.

      31      В това отношение задължение като разглежданото в главното производство видимо не може да се счита за накърняващо въведения
         с член 267 ДФЕС механизъм за съдебен диалог.

      32      Всъщност наложеното на юрисдикциите на съответната държава членка задължение да информират министъра на правосъдието за преюдициалното
         запитване в момента на подаването му не съставлява условие за отправянето на такова запитване. В този смисъл то не може да
         породи последици за правото на тези юрисдикции да подават преюдициални запитвания, нито да засегне правомощията им по член 267
         ДФЕС.

      33      Освен това правните последици от евентуално нарушение на задължението за предоставяне на информация явно не могат да засегнат
         производството по член 267 ДФЕС.

      34      Наред с това, както отбелязва генералният адвокат в точка 74 от заключението си, не са посочени данни, въз основа на които
         да може да се допусне, че в резултат от разглежданото задължение за предоставяне на информация юрисдикциите на съответната
         държава членка може да се откажат да отправят преюдициални запитвания до Съда.

      35      Ето защо на третия от първоначално поставените въпроси следва да се отговори, че член 23, първа алинея от Статута на Съда
         допуска национална правна разпоредба, която предвижда, че едновременно с подаването на преюдициалното запитване националният
         съд трябва служебно да информира за това и министъра на правосъдието на съответната държава членка.

       По първия и втория от допълнителните въпроси
      36      С тези въпроси, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 267 ДФЕС трябва
         да се тълкува в смисъл, че Съдът е компетентен да тълкува понятието „неравноправна договорна клауза“ по смисъла на член 3,
         параграф 1 от Директивата и приложението към нея, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага при
         преценката на договорна клауза от гледна точка на разпоредбите на Директивата.

      37      За да се отговори на тези въпроси, следва да се напомни, че въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество
         между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото
         на Съюза, които са им необходими за решаването на висящите пред тях спорове (вж. по-специално Решение от 8 ноември 1990 г.
         по дело Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, Recueil, стр. I‑4003, точка 18 и Решение от 12 март 1998 г. по дело Djabali, C‑314/96,
         Recueil, стр. I‑1149, точка 17).

      38      Що се отнася до разпоредбите на правото на Съюза, които попадат в обхвата на правомощията на Съда по член 267 ДФЕС, трябва
         да се напомни, че Съдът е компетентен да се произнася по тълкуването на Договорите и на актовете на институциите, органите,
         службите или агенциите на Съюза без изключение (вж. Решение от 13 декември 1989 г. по дело Grimaldi, C‑322/88, Recueil, стр. I‑4407,
         точка 8 и Решение от 11 май 2006 г. по дело Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, Recueil, стр. I‑4285, точки 35 и 36).

      39      Следователно, когато става дума за разпоредби от правото на Съюза, по запитване от национална юрисдикция Съдът може да тълкува
         съдържащите се в актовете на вторичното право понятия, каквото е понятието „неравноправна договорна клауза“ по смисъла на
         Директивата и приложението към нея.

      40      В това отношение Съдът приема, че взети заедно, член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директивата определят общите критерии,
         които дават възможност да се прецени неравноправният характер на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на разпоредбите
         на Директивата (вж. Решение от 3 юни 2010 г. по дело Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, все още непубликувано
         в Сборника, точка 33 и цитираната съдебна практика).

      41      Освен това подобен въпрос е бил поставен с преюдициалното запитване, по което е постановено посоченото по-горе Решение по
         дело Pannon GSM, доколкото в това дело запитващата юрисдикция е искала от Съда да изясни какви обстоятелства следва да вземе
         предвид националният съд при преценката на евентуално неравноправния характер на договорна клауза.

      42      По този въпрос в точки 37—39 от посоченото решение Съдът отбелязва, че член 3 от Директивата определя само общо факторите,
         придаващи неравноправен характер на договорна клауза, която не е била индивидуално договорена, че приложението, към което
         препраща член 3, параграф 3 от Директивата, съдържа само примерен и неизчерпателен списък на клаузите, които могат да бъдат
         обявени за неравноправни, и че съгласно член 4 от Директивата неравноправният характер на договорната клауза трябва да се
         преценява, като се държи сметка за естеството на стоките или услугите, които са предмет на договора, и като се имат предвид
         всички съпровождащи сключването му обстоятелства към момента на сключването.

      43      При тези обстоятелства с отговора си на посочения въпрос Съдът пояснява, че националният съд трябва да определи дали съответната
         договорна клауза отговаря на изискуемите критерии, за да бъде определена като неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1
         от Директивата, и че при това националният съд трябва да има предвид, че клауза в договор, сключен между потребител и продавач
         или доставчик, която е включена, без да бъде предмет на индивидуално договаряне, и с която се възлага изключителна компетентност
         на съда, в чийто съдебен район е седалището на продавача или доставчика, може да се счита за неравноправна (вж. Решение по
         дело Pannon GSM, посочено по-горе, точка 44).

      44      Ето защо на първия и втория от допълнителните въпроси следва да се отговори, че член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл,
         че Съдът е компетентен да тълкува понятието „неравноправна договорна клауза“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директивата
         и приложението към нея, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага при преценката на договорна
         клауза от гледна точка на разпоредбите на Директивата, като се има предвид, че националният съд има правомощието въз основа
         на тези критерии конкретно да квалифицира съответната договорна клауза с оглед на обстоятелствата по разглежданото от него
         дело.

       По третия допълнителен въпрос
      45      С този въпрос, който е формулиран доста общо, запитващата юрисдикция иска да определи какви са задачите ѝ съгласно разпоредбите
         на Директивата, когато смята, че е възможно клауза, с която на определен съд се възлага изключителна териториална компетентност,
         да е неравноправна. Тази юрисдикция в частност пита дали в подобни случаи националният съд е длъжен служебно да проведе съдебно
         дирене, за да установи правните и фактическите обстоятелства, необходими за преценката дали е налице такава клауза, въпреки
         че националното право предвижда събиране на доказателства само по искане на някоя от страните.

      46      За да се отговори на поставения въпрос, следва да се припомни, че въведената с Директивата система на защита се основава на
         идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на преговорните
         си възможности, така и на степента си на информираност, като това положение води до приемането от негова страна на установените
         предварително от продавача или доставчика условия, без да може да повлияе на съдържанието им (Решение от 27 юни 2000 г. по
         дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, C‑240/98—C‑244/98, Recueil, стp. I‑4941, точка 25, Решение от 26 октомври 2006 г.
         по дело Mostaza Claro, C‑168/05, Recueil, стp. I‑10421, точка 25, както и Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Asturcom Telecomunicaciones,
         C‑40/08, Сборник, стр. I‑9579, точка 29).

      47      Съдът освен това постановява, че с оглед на това положение на по-слаба страна член 6, параграф 1 от посочената директива предвижда,
         че неравноправните клаузи не са обвързващи за потребителя. Както е видно от съдебната практика, става въпрос за императивна
         разпоредба, с която се цели замяната на формалното равновесие, което договорът установява между правата и задълженията на
         съдоговорителите, с действително равновесие, което може да възстанови равенството между тях (Решение по дело Mostaza Claro,
         посочено по-горе, точка 36 и Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones, посочено по-горе, точка 30).

      48      За да се осигури защитата, която се цели с Директивата, Съдът многократно е подчертавал, че неравноправното положение на потребителя
         спрямо продавача или доставчика може да се компенсира само с положителна и външна по отношение на самите страни по договора
         намеса (Решение по дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, посочено по-горе, точка 27, Решение по дело Mostaza Claro,
         посочено по-горе, точка 26, както и Решение по дело Asturcom Telecomunicaciones, посочено по-горе, точка 31).

      49      В този смисъл при изпълнението на задачите си съгласно разпоредбите на Директивата националният съд трябва първо да провери
         дали някоя от клаузите на договора, предмет на отнесения до него спор, попада в приложното поле на посочената директива. Ако
         е така, националният съд е длъжен да прецени тази клауза, ако е необходимо служебно, от гледна точка на предвидените в Директивата
         изисквания за защита на потребителите.

      50      Що се отнася до първия етап от проверката, която националният съд трябва да извърши, от член 1 във връзка с член 3 от Директивата
         следва, че тази директива се прилага за клаузи, с които на определен съд се възлага изключителна териториална компетентност,
         винаги когато такава клауза е включена в договор между продавач или доставчик и потребител, без да е индивидуално договорена.

      51      За да се осигури ефективна защита на потребителите в съответствие с волята на законодателя на Съюза, при всички случаи и независимо
         от разпоредбите на националното право националният съд трябва да определи дали спорната клауза е била индивидуално договорена
         между продавача или доставчика и потребителя.

      52      Що се отнася до втория етап от тази проверка, следва да се констатира, че както посочва запитващата юрисдикция, клаузата от
         договора, предмет на спора в главното производство, възлага изключителна териториална компетентност не на съда, в чийто район
         се намира местожителството на ответника, нито на съда, в чийто район се намира седалището на ищеца, а на съд, който както
         от географска, така и от транспортна гледна точка се намира в близост до седалището на ищеца.

      53      Що се отнася до клаузите, включени в договор между продавач или доставчик и потребител без индивидуално договаряне и възлагащи
         изключителна компетентност на съда, в чийто район се намира седалището на продавача или доставчика, в точка 24 от Решение
         по дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, посочено по-горе, Съдът постановява, че такава клауза трябва да се счита
         за неравноправна по смисъла на член 3 от Директивата, доколкото въпреки изискването за добросъвестност създава в ущърб на
         потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.

      54      Следва да се посочи, че подобно на клаузите, които предвиждат всички спорове във връзка с договора да са подсъдни на съда,
         в чийто район се намира седалището на продавача или доставчика, клаузата, която националният съд разглежда в главното производство,
         налага на потребителя задължението да приеме изключителната компетентност на евентуално отдалечен от неговото местоживеене
         съд, което може да затрудни явяването му пред съда. По спорове с по-малка цена на иска съдебните разноски, свързани с явяването
         на потребителя пред съда, могат да имат възпиращо действие и да накарат последния да се откаже от всякакво предявяване на
         иск или защита. В този смисъл такава клауза попада в категорията на тези, които имат за предмет или резултат изключване или
         накърняване на правото на потребителя да предяви иск — категория, посочена в точка 1, буква р) от приложението към Директивата
         (вж. Решение по дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, посочено по-горе, точка 22).

      55      Освен това подобна клауза за подсъдност позволява на продавача или доставчика да осигури отнасянето на всички спорове във
         връзка със стопанската му дейност до един и същ съд, който не е съдът по местожителството на потребителя, което улеснява организацията
         по явяването на продавача или доставчика пред съда и наред с това води до намаляване на разноските му за тази цел (вж. в този
         смисъл Решение по дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, посочено по-горе, точка 23).

      56      Ето защо на третия допълнителен въпрос следва да се отговори, че националният съд трябва служебно да събира доказателства,
         за да установи дали клаузата, с която се възлага изключителна териториална компетентност и която е включена в договора, който
         е предмет на отнесения до него спор и е сключен между продавач или доставчик и потребител, попада в приложното поле на Директивата,
         и ако е така, да прецени служебно евентуалния неравноправен характер на тази клауза.

       По съдебните разноски
      57      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
      1)      Член 23, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз допуска национална правна разпоредба, която предвижда, че едновременно
            с подаването на преюдициалното запитване националният съд трябва служебно да информира за това и министъра на правосъдието
            на съответната държава членка.
      2)      Член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че Съдът на Европейския съюз е компетентен да тълкува понятието „неравноправна
            договорна клауза“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните
            клаузи в потребителските договори и приложението към нея, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага
            при преценката на договорна клауза от гледна точка на разпоредбите на тази директива, като се има предвид, че националният
            съд има правомощието въз основа на тези критерии конкретно да квалифицира съответната договорна клауза с оглед на обстоятелствата
            по разглежданото от него дело.
      3)      Националният съд трябва служебно да събира доказателства, за да установи дали клаузата, с която се възлага изключителна териториална
            компетентност и която е включена в договора, който е предмет на отнесения до него спор и е сключен между продавач или доставчик
            и потребител, попада в приложното поле на Директивата, и ако е така, да прецени служебно евентуалния неравноправен характер
            на тази клауза.
      Подписи
      * Език на производството: унгарски.


Решение на Първоинстанционния съд (пети разширен състав) от 10 април 2003 г.#Scott SA срещу Комисия на Европейските общности.#Иск за отмяна - Държавни помощи - Регламент (ЕО) № 659/1999 - Член 15.#Дело T-366/00.


Решение на Съда (първи състав) от 26 октомври 2006 г.#Elisa María Mostaza Claro срещу Centro Móvil Milenium SL.#Искане за преюдициално заключение: Audiencia Provincial de Madrid - Испания.#Директива 93/13/ЕИО.#Дело C-168/05.


Решение на Съда (втори състав) от 7 септември 2006 г.#Cristiano Marrosu и Gianluca Sardino срещу Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Искане за преюдициално заключение: Tribunale di Genova - Италия.#Директива 1999/70/ЕО.#Дело C-53/04.


title: Решение на Съда (втори състав) от 4 октомври 2007 г. # Naipes Heraclio Fournier SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Обжалване - Регламент (ЕО) № 40/94 - Марка на Общността - Фигуративни марки, съдържащи изображение на меч, рицар с жезъл и крал с меч от комплект карти за игра - Обявяване на недействителност на марката. # Дело C-311/05 P.

text:
      Решение на Съда (втори състав) от 4 октомври 2007 г. — Naipes Heraclio Fournier/СХВП
      (Дело C‑311/05 P)
      „Обжалване — Регламент (ЕО) № 40/94 — Марка на Общността — Фигуративни марки, съдържащи изображение на меч, рицар с жезъл и крал с меч от комплект карти за игра — Обявяване на недействителност на марката“
      Марка на Общността — Производство по обжалване — Обжалване пред общностния съд — Компетентност на Първоинстанционния съд (член 63 от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 39, 42 и 43)
      Предмет

               Жалба срещу Решението на Първоинстанционния съд (трети състав) от 11 май 2005 г. по дело Naipes Heraclio Fournier/СХВП (встъпила
                  страна: France Cartes SAS) (съединени дела T‑160/02—T‑162/02), с което Първоинстанционният съд отхвърля жалбите срещу три
                  решения на втори апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (СХВП) от 28 февруари 2002 г., с които
                  се уважават исканията за обявяване на недействителност, подадени от Société France Cartes SAS срещу три фигуративни марки,
                  на които жалбоподателят е притежател.

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Naipes Heraclio Fournier SA да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда от 9 ноември 1983 г. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin срещу Комисия на Европейските общности. # Злоупотреба с господстващо положение. # Дело 322/81.