title: Решение на Съда (четвърти състав) от 14 юни 2017 г.#Compass Contract Services Limited срещу Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Преюдициално запитване, отправено от First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Преюдициално запитване — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Възстановяване на недължимо платен ДДС — Право на приспадане на ДДС — Правила — Принципи на равно третиране и на данъчен неутралитет — Принцип на ефективност — Национална правна уредба, с която се въвежда давностен срок.#Дело C-38/16.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      14 юни 2017 година (
            *1
         )
      „Преюдициа лно запитване — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Възстановяване на недължимо платен ДДС — Право на приспадане на ДДС — Правила — Принципи на равно третиране и на данъчен неутралитет — Принцип на ефективност — Национална правна уредба, с която се въвежда давностен срок“
      По дело C‑38/16
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от First-tier Tribunal (Tax Chamber) [Първоинстанционен съд (данъчно отделение), Обединено кралство] с акт от 20 януари 2016 г., постъпил в Съда на 25 януари 2016 г., в рамките на производство по дело

         Compass Contract Services Limited

      срещу

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,
      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: T. von Danwitz, председател на състава, E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe и C. Lycourgos (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
      секретар: L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 8 декември 2016 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Compass Contract Services Limited, от D. Scorey, QC, както и от O. Jarratt и D. Stephens, юридически съветници,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от D. Robertson и M. Holt, в качеството на представители, подпомагани от A. Macnab, barrister,

               —

               за Европейската комисия, от M. Owsiany-Hornung и M. Wasmeier, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 2 март 2017 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на установените в правото на Съюза принципи на равно третиране, данъчен неутралитет и ефективност.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Compass Contract Services Limited (наричано по-нататък „Compass“) и Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (наричано по-нататък „Commissioners“) относно отказа на последните да възстановят недължимо платения от Compass данък върху добавената стойност (ДДС).

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Член 17 от приложимата за спора в главното производство Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, 1977 г., стр. 1, наричана по-нататък „Шеста директива“) е озаглавен „Възникване и обхват на правото на приспадане“ и предвижда:
               „1.   Правото на приспадане възниква по времето, когато подлежащият на приспадане данък стане изискуем.
               2.   Доколкото стоките и услугите се използват за нуждите на неговите облагаеми сделки, данъчнозадълженото лице има право да приспадне от дължимия данък:

                        а)

                        дължимия или платен [ДДС] за стоки или услуги, които друго данъчнозадължено лице му е доставило или предстои да му достави;

                        б)

                        дължимия или платен [ДДС] за внос на стоки;

                        в)

                        дължимия [ДДС] съгласно член 5, параграф 7, буква а) и член 6, параграф 3.

                  […]“ [неофициален превод].

               4

               Член 18 от Шеста директива, озаглавен „Правила, регулиращи правото на приспадане“, предвижда:
               „1.   За да може да упражни правото си на приспадане, данъчнозадълженото лице е длъжно:

                        а)

                        в случаите на приспадане съгласно член 17, параграф 2, буква а), да притежава фактура, съставена в съответствие с изискванията на член 22, параграф 3;

                        б)

                        в случаите на приспадане съгласно член 17, параграф 2, буква б), да притежава документ за внос, в който данъчнозадълженото лице е посочено като получател или вносител и който посочва или дава възможност за изчисляване сумата на дължимия данък;

                        в)

                        в случаите на приспадане съгласно член 17, параграф 2, буква в), да спази формалностите, установени от всяка държава членка;

                        г)

                        когато се изисква да плати данък като получател или купувач в случай на приложение на член 21, параграф 1, да спази формалностите, установени от всяка държава членка.

                  2.   Данъчнозадълженото лице извършва приспадането чрез изваждане от общата сума на дължимия [ДДС] за даден данъчен период на общата сума на данъка, по отношение на който по време на същия данъчен период е възникнало и може да бъде упражнено съгласно разпоредбите на параграф 1 правото на приспадане.
               […]
               3.   Държавите членки определят условията и реда, при които на данъчнозадължено лице може да бъде разрешено да извърши приспадане, което то не е извършило в съответствие с разпоредбите на параграфи 1 и 2.
               4.   Когато за даден данъчен период сумата на разрешеното приспадане превишава сумата на дължимия данък, държавите членки могат или да възстановят надвзетия данък, или да прехвърлят разликата към следващия период при условия, които те определят.
               […]“ [неофициален превод].

         Правото на Обединеното кралство

               5

               Член 25 от Value Added Tax Act 1994 (Закон за данъка върху добавената стойност от 1994 г.), в редакцията, приложима за фактите в главното производство (наричан по-нататък „Законът от 1994 г.“), предвижда:
               „[…]
               2.   Без да се засягат разпоредбите на този член, [данъчнозадълженото лице] има право след приключване на всеки данъчен период на данъчен кредит за платения от него по получени доставки данък в размера, допустим съгласно член 26, и право да приспадне съответната сума от дължимия от него данък по извършени доставки.
               […]
               6.   Приспадане по параграф 2 и възстановяване на данъчен кредит е възможно само когато искането за това е направено по начина и в срока, установени в подзаконови нормативни актове; когато дадено лице не е извършило облагаеми доставки през съответния период или през предходен период, данъчният кредит се възстановява при условия, които Commissioners смятат за подходящи (ако има такива), включително условия за възстановяване в особени случаи“.

               6

               Член 80 от Закона от 1994 г. предвижда:
               „Данъчен кредит за или възстановяване на деклариран в по-голям размер или надвнесен ДДС
               […]
               4.   Когато са сезирани с искане по този член, Commissioners не са длъжни:

                        a)

                        да признаят данъчен кредит на лицето по силата на параграф 1 или параграф 1A по-горе, или

                        b)

                        да възстановят на лицето дадена сума по силата на параграф 1B по-горе,

                  ако искането е направено повече от 3 години след релевантната дата“.

               7

               Член 29 от Value Added Tax Regulations 1995 (Правилник за данъка върху добавената стойност от 1995 г.), в редакцията, приложима за фактите по главното производство, е приет за целите на прилагането на посочения член 25 от Закона от 1994 г. Член 29, параграфи 1 и 1A гласи следното:
               „1.   Без да се засягат разпоредбите на параграф 1A […] по-долу и освен ако не е предвидено друго в общо или конкретно разрешение или указание на Commissioners, искане за приспадане на платения по получени доставки ДДС по член 25, параграф 2 от Закона [от 1994 г.] се прави в данъчната декларация за данъчния период, през който данъкът е станал изискуем.
               1A.   Commissioners не могат да разрешат или укажат на дадено лице да иска приспадане на платения по получени доставки ДДС по такъв начин, че приспадането да се иска повече от три години след датата, на която е трябвало да бъде подадена декларацията за данъчния период, през който данъкът е станал изискуем“.

               8

               Член 121 от Finance Act 2008 (Закон за бюджета от 2008 г., наричан по-нататък „Законът от 2008 г.“) предвижда:
               „Предходни искания във връзка с ДДС: допълнителни срокове

                        1)

                        Условието по член 80, параграф 4 от [Закона от 1994 г.] искането по този член да е направено в срок от 3 години от релевантната дата, не се прилага за искане относно сума, отчетена или платена за данъчен период, приключил преди 4 декември 1996 г., ако искането е направено преди 1 април 2009 г.

                        2)

                        Условието по член 25, параграф 6 от [Закона от 1994 г.] искането за приспадане на платения по получени доставки ДДС да бъде направено в срока, установен в подзаконови нормативни актове, не се прилага за искане за приспадане на платения по получени доставки ДДС, за който молителят е разполагал с необходимите доказателства и който е станал изискуем през данъчен период, приключил преди 1 май 1997 г., ако искането е направено преди 1 април 2009 г.

                  […]

                        4)

                        Този член се счита за влязъл в сила на 19 март 2008 г.“

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               9

               Compass — дружество, което предоставя по-специално кетъринг услуги, иска да му бъдат възстановени сумите по недължимо платения ДДС по-конкретно за два данъчни периода (тримесечия), приключили през януари и април 1997 г.

               10

               През 1996 г. Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия уведомява за намерението си да промени законодателството си в областта на възстановяването на надвнесен ДДС, като намали срока, в който могат да се предявяват искания за такова възстановяване, от шест на три години. Изменението влиза в сила на 4 декември 1996 г. В решение от 11 юли 2002 г., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), Съдът приема, че принципите на ефективност и оправдани правни очаквания не допускат това национално законодателство, тъй като с него, с обратна сила и без преходен период, се намалява срокът, в който може да се предявяват искания за възстановяване на недължимо платен ДДС.

               11

               Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Апелативен съд (Англия и Уелс) (гражданско отделение), Обединено кралство] прилага тази съдебна практика за исканията за приспадане на платен по получени доставки ДДС, тъй като, считано от 1 май 1997 г., Обединеното кралство намалява от шест на три години и срокът за подаване на такива искания. По дело Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners[(2006) EWCA Civ 70] този съд приема, че тъй като давностният срок е намален без преходен период, трябва да бъдат допуснати за разглеждане исканията на лицата, за които правото на приспадане на ДДС по получени доставки е възникнало преди 1 май 1997 г., и за тях не трябва да се прилага новата давност. Това решение на Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Апелативен съд (Англия и Уелс) (гражданско отделение)] е оставено в сила с решение на House of Lords от 23 януари 2008 г., Fleming и Condé Nast/Commissioners [(2008) UKHL 2].

               12

               Вследствие на посоченото решение на House of Lords, Commissioners публикуват указание [Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)], в което посочват, че свързаните с ДДС искания, подадени след изтичане на новия тригодишен срок, може да се отнасят до „надвнесен ДДС, платен или деклариран за данъчни периоди, приключили преди 4 декември 1996 г.“, както и до „платен по получени доставки ДДС, за който правото на приспадане е възникнало през данъчни периоди, приключили преди 1 май 1997 г.“ Следователно на тези две дати новият, намален на три години давностен срок става приложим, от една страна, за исканията за възстановяване на недължимо платен ДДС (на 4 декември 1996 г.), и от друга страна, за исканията за приспадане на платения по получени доставки ДДС (на 1 май 1997 г.). От този момент посочените свързани с ДДС искания започват да се наричат „искания въз основа на решение Fleming“. Тези давностни срокове за двата вида искания са установени в член 121 от Закона от 2008 г.

               13

               Видно от акта за преюдициално запитване, през юни 2006 г. Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Апелативен съд (Англия и Уелс) (гражданско отделение)] постановява, че не подлежат на облагане с ДДС някои извършени от Compass доставки във връзка с кетъринг услуги по доставка на студени ястия, за които това дружество е начислявало и внасяло ДДС. Според този съд в съответствие с националното законодателство въпросните доставки подлежат на облагане с нулева ставка по ДДС съгласно изключение, предвидено в член 28, параграф 2 от Шеста директива.

               14

               Вследствие на това Commissioners признават, че Compass е надвнесло ДДС. През януари 2008 г. Compass подава искания за възстановяване на надвнесения ДДС за периодите от 1 април 1973 г. до 2 февруари 2002 г.

               15

               Commissioners възстановяват недължимо платения ДДС за периодите от 1 април 1973 г. до 31 октомври 1996 г. За сметка на това те отхвърлят исканията за възстановяване за останалите периоди, с мотива че те са погасени по давност. Всъщност Commissioners приемат, че тригодишният давностен срок е започнал да тече на 4 декември 1996 г. за данъчните периоди, приключили след тази дата, и е изтекъл към датата на подаване на посочените искания. Както отбелязва запитващата юрисдикция, поради това спорът по главното производство се отнася до двата данъчни периода на Compass, приключили след 4 декември 1996 г. и преди 1 май 1997 г., като това дружество не оспорва, че след последната дата давностният срок е бил изтекъл.

               16

               Вследствие на това Compass обжалва пред First-tier Tribunal (Tax Chamber) [Първоинстанционен съд (данъчно отделение), Обединено кралство] отказа на Commissioners да му възстановят надвнесения за тези два данъчни периода ДДС. В подкрепа на жалбата си то изтъква, че различното третиране на исканията за възстановяване на надвнесен ДДС, каквото е подало то, и на исканията за приспадане на платен по получени доставки ДДС е в противоречие с принципа на равно третиране. Всъщност според Compass не е оправдано за същите данъчни периоди данъчнозадълженото лице да може да подаде искане за приспадане на ДДС, но не и искане за възстановяване на недължимо платен ДДС. Предвидената в правната уредба на Обединеното кралство разлика в датите, от които ставал приложим тригодишният давностен срок, която водела до различно третиране на въпросните два вида искания и била плод на случайността предвид контекста на приемане на посочения давностен срок, не била обективно обоснована.

               17

               При това положение First-tier Tribunal (Tax Chamber) [Първоинстанционен съд (данъчно отделение)] решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Води ли различното третиране в Обединеното кралство на исканията за възстановяване на внесен данък въз основа на решение Fleming (които могат да бъдат подавани за периоди, приключили преди 4 декември 1996 г.) и на исканията за възстановяване на данъчен кредит въз основа на решение Fleming (които могат да бъдат подавани за периоди, приключили преди 1 май 1997 г., тоест в по-късен момент спрямо исканията за възстановяване на внесен данък въз основа на решение Fleming) до:

                                 а)

                                 нарушение на установения в правото на Съюза принцип на равно третиране, и/или

                                 б)

                                 нарушение на установения в правото на Съюза принцип на данъчен неутралитет, и/или

                                 в)

                                 нарушение на установения в правото на Съюза принцип на ефективност, и/или

                                 г)

                                 нарушение на друг релевантен принцип на правото на Съюза?

                        2)

                        При утвърдителен отговор по някоя от букви а)—г) от първия въпрос как следва да се третират исканията за възстановяване на внесен данък въз основа на решение Fleming за периода от 4 декември 1996 г. до 30 април 1997 г.?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               18

               С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали принципите на данъчен неутралитет, равно третиране и ефективност допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която във връзка с намаляването на давностния срок, от една страна, за исканията за възстановяване на недължимо платен ДДС и от друга, за исканията за приспадане на платен по получени доставки ДДС предвижда различни преходни периоди, поради което за исканията относно два данъчни периода от три месеца се прилага различен давностен срок в зависимост от това дали са за възстановяване на недължимо платен ДДС или за приспадане на платен по получени доставки ДДС.

               19

               Видно от акта за преюдициално запитване, съгласно член 80, параграф 4 и член 25, параграф 6 от Закона от 1994 г. — за целите на чието прилагане е приет член 29, параграф 1A от Правилника за данъка върху добавената стойност от 1995 г., в редакцията, приложима за фактите по главното производство — към които препраща член 121 от Закона от 2008 г., за исканията за възстановяване на недължимо платен ДДС и за тези за възстановяване на платен по получени доставки ДДС се прилага същият по-кратък тригодишен давностен срок. За сметка на това, този срок става приложим за тези два вида искания съответно на различна датата, както следва от преходните периоди, установени в член 121 от Закона от 2008 г., който кодифицира практиката на Commissioners; тези преходни периоди са предвидени с цел съобразяване с правото на Съюза, както бе посочено в точки 10—12 от настоящото решение. От една страна, съгласно член 121, параграф 1 от Закона от 2008 г. този тригодишен давностен срок не се прилага за искане за възстановяване на недължимо платен ДДС, отнасящо се до сума, отчетена или платена за данъчен период, приключил преди 4 декември 1996 г., ако искането е направено преди 1 април 2009 г. От друга страна, съгласно член 121, параграф 2 посоченият давностен срок не се прилага за искане за приспадане на платен по получени доставки ДДС, станал изискуем през приключил преди 1 май 1997 г. данъчен период, ако искането е направено преди 1 април 2009 г.

               20

               От акта за преюдициално запитване следва, че искането на Compass за възстановяване на недължимо платен ДДС е отхвърлено на основание член 121, параграф 1 от Закона от 2008 г. и с мотива, че е изтекъл предвиденият в тази разпоредба тригодишен давностен срок, приложим за приключилите след 4 декември 1996 г. данъчни периоди. Положението е щяло да бъде различно, ако дружеството бе подало искане за приспадане на платен по получени доставки ДДС, тъй като тригодишният давностен срок за този вид искания се прилага само за приключилите след 1 май 1997 г. данъчни периоди.

               21

               На първо място, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на данъчен неутралитет в частност не допуска сходните стоки или доставки на услуги, които следователно са в конкуренция помежду си, да се третират по различен начин от гледна точка на ДДС (решения от 3 май 2001 г., Комисия/Франция, C‑481/98, EU:C:2001:237, т. 22, и от 10 ноември 2011 г., The Rank Group, C‑259/10 и C‑260/10, EU:C:2011:719, т. 32).

               22

               При все това в преписката, предоставена на Съда от запитващата юрисдикция, няма данни, позволяващи да се приеме, че от гледна точка на ДДС извършваните от Compass доставки на услуги са третирани по различен начин спрямо сходни доставки на намиращ се в конкуренция с него икономически оператор.

               23

               Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точка 54 от заключението си, Commissioners са приложили за всички молители, включително Compass, правилата относно давностните срокове в зависимост от естеството на молбата, а именно дали става въпрос за искане за възстановяване на недължимо платен ДДС или за такова за приспадане на платен по получени доставки ДДС.

               24

               На второ място, по отношение на принципа на равно третиране Съдът е приел, че макар неспазването на принципа на данъчен неутралитет, който в областта на ДДС е отражение на принципа на равно третиране, да се разглежда само между конкурентни икономически оператори, в данъчната област нарушението на общия принцип на равно третиране може да се прояви под формата на други видове дискриминация между икономически оператори, които не са задължително конкуренти, но въпреки това се намират в сравнимо положение в други отношения (вж. в този смисъл решение от 10 април 2008 г., Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, т. 49).

               25

               Съгласно постоянната съдебна практика нарушението на принципа на равно третиране поради диференцирано третиране предполага, че разглежданите положения са сходни с оглед на всички техни характеристики (решение от 16 декември 2008 г., Arcelor Atlantique et Lorraine и др., C‑127/07, EU:C:2008:728, т. 25). Характеристиките на отделните положения, а оттам и сходството между тях трябва по-специално да бъдат определени и преценени в светлината на предмета и целта на разглежданите разпоредби, като в това отношение трябва да се вземат предвид и принципите и целите в съответната област, към която се отнася разглежданият акт (вж. в този смисъл решение от 16 декември 2008 г., Arcelor Atlantique et Lorraine и др., C‑127/07, EU:C:2008:728, т. 26, и решение от 7 март 2017 г., RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, т. 42).

               26

               Ето защо следва да се провери дали с оглед на давностните срокове по член 121 от Закона от 2008 г. положението на икономически оператор като Compass, който иска да му бъде възстановен недължимо платения на данъчните органи ДДС, е сходно с това на икономически оператор, който иска от същите органи приспадане на платения по получени доставки ДДС.

               27

               В това отношение според Compass положението на икономически оператор, който иска да му бъде възстановен недължимо платения ДДС, е сходно с това на икономически оператор, който иска приспадане на платения по получени доставки ДДС, по-специално защото, както било видно от решение от 10 април 2008 г., Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), и двамата оператори имат право на кредит по ДДС спрямо данъчните органи. За сметка на това Обединеното кралство и Европейската комисия твърдят, че тези положения не са сходни предвид различното естество на правата, въз основа на които се предявяват двата вида искания.

               28

               За да се провери дали въпросните положения са сходни, следва, от една страна, да се определят характеристиките на искане за възстановяване на недължимо платен ДДС като подаденото от Compass. В това отношение следва да се припомни, че Шеста директива не съдържа разпоредби относно коригирането от издателя на фактурата на фактурирания ДДС, който не е следвало да бъде начислен. При това положение държавите членки по принцип са тези, които определят условията, при които може да се коригира фактурираният ДДС, който не е следвало да бъде начислен (вж. в този смисъл решение от 19 септември 2000 г., Schmeink & Cofreth и Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, т. 48 и 49 и решение от 11 април 2013 г., Руседеспред, C‑138/12, EU:C:2013:233, т. 25).

               29

               Съгласно постоянната практика на Съда правото на възстановяване на данъци, платени в държава членка в нарушение на нормите на правото на Съюза, е последица и допълнение към правата, които правните субекти черпят от разпоредбите на правото на Съюза, както са тълкувани от Съда (вж. по-специално решения от 9 ноември 1983 г., San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, т. 12, от 8 март 2001 г., Metallgesellschaft и др., C‑397/98 и C‑410/98, EU:C:2001:134, т. 84 и от 19 юли 2012 г., Littlewoods Retail и др., C‑591/10, EU:C:2012:478, т. 24). Следователно държавата членка по принцип е длъжна да върне събраните в нарушение на правото на Съюза данъци (вж. по-специално решения от 14 януари 1997 г., Comateb и др., C‑192/95—C‑218/95, EU:C:1997:12, т. 20, и от 19 юли 2012 г., Littlewoods Retail и др., C‑591/10, EU:C:2012:478, т. 24).

               30

               Искането за възстановяване на недължимо платен ДДС се предявява на основание на правото на връщане на недължимо платеното, чиято цел съгласно постоянната съдебна практика е да се поправят последиците от несъвместимостта на данъка с правото на Съюза, като се неутрализира икономическата тежест, неоправдано възложена на оператора, който в крайна сметка я е понесъл на практика (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2011 г., Danfoss и Sauer-Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, т. 23).

               31

               Ето защо следва да се отбележи, че такова право на възстановяване се характеризира с и възниква вследствие на обстоятелството, че в нарушение на правото на Съюза данъчнозадълженото лице е платило на данъчните органи ДДС, който не дължи. Правото на възстановяване се основава именно на това, че този ДДС не е бил дължим, и съобразно условията, предвидени в правото на всяка държава членка в съответствие с принципите на равностойност и ефективност, гарантира неутрализирането на икономическата тежест, която данъчнозадълженото лице е понесло вследствие на недължимо платеното.

               32

               От друга страна, що се отнася до определяне на характеристиките на искане за приспадане на платения по получени доставки ДДС, важно е да се посочи, че докато правото на възстановяване на недължимо платен ДДС произтича от общите принципи на правото на Съюза, както отбелязва генералният адвокат в точка 59 от заключението си и както е видно от точки 29 и 30 от настоящото решение, правото на приспадане на платения по получени доставки ДДС е предвидено в член 17 и сл. от Шеста директива.

               33

               Съдът вече е постановил, че правото на данъчнозадължените лица да приспаднат от дължимия от тях ДДС данъка, дължим или платен за закупени от тях стоки и за получени от тях услуги, представлява основен принцип на въведената от законодателството на Съюза обща система на ДДС. Следователно правото на приспадане е неразделна част от механизма на ДДС и по принцип не може да бъде ограничавано (вж. по-специално решения от 6 декември 2012 г., Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, т. 25 и 26, и от 22 юни 2016 г., Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, т. 30 и 31).

               34

               Режимът на приспадане цели да освободи изцяло данъчнозадълженото лице от тежестта на дължимия или платения ДДС в рамките на цялата му икономическа дейност. Следователно общата система на ДДС гарантира неутралитет на данъчната тежест за всички икономически дейности, независимо от техните цели или резултати, при условие че самите дейности по принцип подлежат на облагане с ДДС (решения от 14 февруари 1985 г., Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, т. 19, от 6 юли 2006 г., Kittel и Recolta Recycling, C‑439/04 и C‑440/04, EU:C:2006:446, т. 48, и от 26 април 2017 г., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, т. 43).

               35

               Така Съдът вече е постановил, че правото на приспадане може да бъде упражнено само за данъци, които са дължими, и обхватът му не може да бъде разширен по отношение на недължимо фактуриран и платен на данъчните органи ДДС (решения от 15 март 2007 г., Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, т. 23 и 27, и от 26 април 2017 г., Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, т. 47).

               36

               Следователно, за разлика от основната характеристика на правото на възстановяване на недължимо платен ДДС, правото на приспадане на ДДС, което е присъщо за механизма на ДДС, установен с общата система на ДДС, се основава на наличието на дължим данък.

               37

               От посоченото по-горе следва, че докато правото на възстановяване на недължимо платен ДДС цели да бъде отстранено положение, породено от нарушение на правото на Съюза, като бъде позволено на носителя на това право да неутрализира неоснователно понесената икономическа тежест, правото на приспадане на платения по получени доставки ДДС произтича от самото прилагане на общата система на ДДС, за да се позволи на данъчнозадълженото лице да се освободи от тежестта на дължимия или платен ДДС в рамките на икономическите си дейности, подлежащи на облагане с ДДС, като по този начин се гарантира неутралитет при данъчното облагане на тези дейности.

               38

               Както отбелязва генералният адвокат в точка 60 от заключението си, такава разлика в естеството на въпросните права и в преследваните с тях цели оправдава наличието на отделни правни режими за всяко от тях, по-специално по отношение на съдържанието им и условията за упражняването им, какъвто е давностният срок за предявяване на свързани с тези права искания, и по-конкретно датата, от която този срок става приложим.

               39

               Следователно фактът, че може да се приеме, както посочва Compass в писменото си становище, че и носителят на правото на възстановяване на недължимо платен ДДС, и носителят на правото на приспадане на платен по получени доставки ДДС имат право на кредит по ДДС спрямо данъчните органи, сам по себе си не би могъл да доведе до извода, че положението им е сходно за целите на прилагането на принципа на равно третиране в областта на данъчното право предвид основните разлики в целите, преследвани със съответния правен режим за всяко от тези права, и в техните характеристики. С оглед на тези разлики националните данъчни органи не са длъжни да третират еднакво носителите на посочените права, що се отнася до режима на давностните срокове за предявяване на свързаните с тези права искания, нито по-специално да предвиждат, че новият давностен срок започва да се прилага за тях от една и съща дата.

               40

               Освен това, що се отнася до решение от 10 април 2008 г., Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), на което се позовава Compass в писменото си становище, както бе припомнено в точка 27 по-горе, следва да се отбележи, че Съдът безспорно посочва в точка 50 от това решение, че общият принцип на равно третиране се прилага за положение, в което всички икономически оператори имат ДДС кредит, искат неговото възстановяване от данъчните органи и исканията им за възстановяване са третирани по различен начин. В това решение обаче Съдът тълкува правото на Съюза във връзка със случай, в който всички икономически оператори искат възстановяване на ДДС, недължимо платен от тях на данъчните органи, и в който исканията им за възстановяване са третирани по различен начин. Следователно предвид разликите във фактическата обстановка по делото, по което е постановено това решение, и фактите по главното производство даденото от Съда в посоченото решение тълкуване не би могло да постави под съмнение тълкуването, че правото на възстановяване на недължимо платен ДДС и правото на приспадане на платен по получени доставки ДДС са различни по естеството си.

               41

               От посоченото по-горе следва, че предвид преходните периоди относно давността, предвидени в член 121 от Закона от 2008 г. и установени — както е видно от точка 19 от настоящото решение — с оглед на гарантиране на ефективността на правото на възстановяване и съобразяване с правото на Съюза, положението на икономически оператор като Compass, който иска да му бъде възстановен недължимо платеният на националните данъчни органи ДДС, не е сходно с това на друг икономически оператор, който иска приспадане на платения на същите органи ДДС по получени доставки. Следователно принципът на равно третиране допуска тези две положения да бъдат третирани по различен начин, що се отнася до произтичащите от преходните периоди срокове.

               42

               На трето място, що се отнася до анализ на първия въпрос с оглед на принципа на ефективност, следва да се припомни, че Съдът е признал за съвместимо с правото на Съюза определянето на разумни преклузивни срокове в интерес на правната сигурност, осигуряващи закрила едновременно на данъчнозадълженото лице и на съответната администрация. В действителност такива срокове не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза, макар по дефиниция изтичането на тези срокове да води до частично или пълно отхвърляне на предявения иск (вж. в този смисъл решения от 17 юли 1997 г., Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, т. 48 и от 8 септември 2011 г., Q-Beef и Bosschaert, C‑89/10 и C‑96/10, EU:C:2011:555, т. 36). В това отношение национален преклузивен срок от три години изглежда разумен (вж. в този смисъл решения от 11 юли 2002 г., Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, т. 35 и от 15 април 2010 г., Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, т. 28).

               43

               Освен това Съдът вече е постановил в точка 38 от решение от 11 юли 2002 г., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), че принципът на ефективност допуска с национално законодателство да се намали срокът, в който може да се иска възстановяване на суми, платени в нарушение на правото на Съюза, но при условие не само новият срок да бъде разумен, но и новото законодателство да предвижда преходен режим, така че правните субекти да разполагат с достатъчен срок след приемането на законодателството, за да предявят исканията за възстановяване, които са имали право да направят по силата на предходното законодателство.

               44

               Следва да се констатира, че както отбелязва Обединеното кралство в писменото си становище, разпоредба като член 121 от Закона от 2008 г., която предвижда преходни периоди за прилагането на по-кратки давностни срокове за исканията за възстановяване на недължимо платен ДДС и за исканията за приспадане на платения по получени доставки ДДС, отговаря на условията, установени от Съда в решение от 11 юли 2002 г., Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               За този извод е без значение обстоятелството, че преходните периоди във връзка с датата, от която стават приложими новите по-кратки давностни срокове, са различни в зависимост от това до кой от двата срока съответно за двата вида искания се отнасят, тъй като при прилагане на тези срокове не става невъзможно или прекомерно трудно възстановяването на недължимо платен ДДС и приспадането на платен по получени доставки ДДС. След като в спора по главното производство намаляването на давностния срок за двата вида искания поражда действие от 4 декември 1996 г. за първия вид искания и от 1 май 1997 г. за втория вид искания, както бе припомнено в точка 12 от настоящото решение, това намаление, което не е въведено с обратна сила поради предвиждането на преходни периоди, е позволило на правните субекти като Compass да разполагат с действителен тригодишен срок, за да предявят исканията си за периоди съответно след 4 декември 1996 г. за първия вид искания и след 1 май 1997 г. за втория вид искания. Ето защо следва да се констатира, че разглежданите в главното производство давностни срокове са разумни, поради което принципът на ефективност допуска такава правна уредба.

               46

               Видно от изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че принципите на данъчен неутралитет, равно третиране и ефективност допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която във връзка с намаляването на давностния срок, от една страна, за исканията за възстановяване на недължимо платен ДДС, и от друга, за исканията за приспадане на платен по получени доставки ДДС, предвижда различни преходни периоди, поради което за исканията относно два данъчни периода от три месеца се прилага различен давностен срок в зависимост от това дали са за възстановяване на недължимо платен ДДС или за приспадане на платен по получени доставки ДДС.

         По втория въпрос

               47

               Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.

         По съдебните разноски

               48

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                     Принципите на данъчен неутралитет, равно третиране и ефективност допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която във връзка с намаляването на давностния срок, от една страна, за исканията за възстановяване на недължимо платен данък върху добавената стойност, и от друга, за исканията за приспадане на платен по получени доставки данък върху добавената стойност, предвижда различни преходни периоди, поради което за исканията относно два данъчни периода от три месеца се прилага различен давностен срок в зависимост от това дали са за възстановяване на недължимо платен данък върху добавената стойност или за приспадане на платен по получени доставки данък върху добавената стойност.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


Решение на Съда (първи състав) от 9 февруари 2006 г.#La Cascina Soc. coop. arl и Zilch Srl срещу Ministero della Difesa и други (C-226/04) и Consorzio G. f. M. срещу Ministero della Difesa и La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Искане за преюдициално заключение: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Италия.#Директива 92/50/ЕИО.#Съединени дела C-226/04 и C-228/04.


Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 20 септември 2011 г. # Sandrine De Buggenoms и други срещу Европейска комисия. # Публична служба. # Дело F-45/06 REV.


Решение на Съда (четвърти състав) от 7 ноември 2002 г. # Peter Hirschfeldt срещу Европейска агенция за околна среда (ЕАОС). # Жалба - Длъжностни лица - Вътрешен конкурс - Повишение. # Дело C-184/01 P.


Решение на Общия съд (първи състав) от 18 февруари 2016 г.#Harrys Pubar AB и Harry's New York Bar SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „HARRY’S NEW YORK BAR“ — По-ранна национална фигуративна марка „PUB CASINO Harrys RESTAURANG“ — Частичен отказ на регистрация — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Съединени дела T-84/14 и T-97/14.


Решение на Съда от 13 декември 1991 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директиви. # Дело C-33/90.


Решение на Съда (първи състав) от 17 октомври 1995 г. # E. Olivieri-Coenen срещу Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Искане за преюдициално заключение: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Нидерландия. # Обществено осигуряване. # Дело C-227/94.


Решение на Съда (трети състав) от 23 март 2000 г. # Наказателно производство срещу Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Искане за преюдициално заключение: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Нидерландия. # Директива 83/189/ЕИО - Мерки с равностоен ефект. # Дело C-246/98.


Решение на Съда (пети състав) от 17 септември 1998 г. # Antonio Pontillo срещу Donatab Srl. # Искане за преюдициално заключение: Pretura circondariale di Caserta - Италия. # Обща организация на пазарите. # Дело C-372/96.


title: Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 23 март 2015 г.#Julia Borghans срещу Европейска комисия.#Публична служба — Възнаграждение — Наследствена пенсия — Член 27, първа алинея от приложение VІІІ към Правилника — Бивш съпруг на починало длъжностно лице — Наличие на издръжка към датата на смъртта на длъжностното лице — Член 42 от приложение VІІІ към Правилника — Срок за предявяване на правото на пенсия.#Дело F-6/14.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА
      НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ (втори състав)
      23 март 2015 година(*)

      „Публична служба — Възнаграждение — Наследствена пенсия — Член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника — Бивш съпруг на починало длъжностно лице — Наличие на издръжка към датата на смъртта на длъжностното лице — Член 42 от приложение VIII към Правилника — Срок за предявяване на правото на пенсия“
      По дело F‑6/14
      с предмет жалба на основание член 270 ДФЕС, приложим към Договора за ЕОАЕ по силата на член 106а от последния,
      Julia Borghans, бивша съпруга на M. van Raan, починало длъжностно лице в Европейската комисия, с местожителство в Auderghem (Белгия), за която
         се явяват F. Van der Schueren и C. Lefèvre, адвокати,

      жалбоподател,
      срещу
      Европейска комисия, за която се явяват J. Currall и A.‑C. Simon, в качеството на представители,

      ответник,
      СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (втори състав),
      състоящ се от: K. Bradley, председател, H. Kreppel (докладчик) и M. I. Rofes i Pujol, съдии,
      секретар: P. Cullen, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 ноември 2014 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 28 януари 2014 г., г‑жа Borghans иска отмяна на решението
         на Европейската комисия, с което ѝ е отказано отпускане на наследствена пенсия.

       Правна уредба
      2        Правната уредба включва членове 27 и 42 от приложение VIII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията
         му преди влизането в сила на Регламент (ЕС, Евратом) № 1023/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013
         година за изменение на Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз и на Условията за работа на другите служители на
         Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“), както и следните разпоредби от Правилника и от посоченото приложение.

      3        Член 79 от Правилника гласи:

      „При условията на глава 4 на приложение VIII [към Правилника] преживелият съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно
         лице има право на наследствена пенсия, равна на 60 % от пенсията за осигурителен стаж или обезщетенията за инвалидност, които
         са били изплащани на починалия, или биха му се полагали, независимо от продължителността на служебния му стаж или възраст
         към момента на неговата смърт.

      Размерът на пенсията на преживелия съпруг на длъжностно лице, което към момента на смъртта си е било в едно от административните
         положения по член 35 [към Правилника], не може да бъде по-малък от жизнения минимум, нито от 35 % от последната основна заплата,
         получена от длъжностното лице.

      […]“.
      4        Съгласно член 80 от Правилника:

      „Ако длъжностно лице или лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност почине, без да остави
         съпруг/а с право на наследствена пенсия, децата на издръжка на починалия по смисъла на член 2 от приложение VII [към Правилника]
         към момента на неговата смърт имат право на пенсия за сираци в съответствие с член 21 от приложение VIII [към Правилника].

      Същото право на пенсия имат и децата, които отговарят на горните условия в случай на смърт или последващ брак на съпруга,
         получаващ наследствена пенсия.

      При смърт на длъжностно лице или на лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност, когато не
         са налице условията по първа алинея, децата на издръжка на длъжностното лице по смисъла на член 2 от приложение VII [към Правилника]
         имат право на пенсия за сираци в съответствие с член 21 от приложение VIII [към Правилника]; размерът на тази пенсия е равен
         на половината от пенсията, изчислена по този член.

      […]“.
      5        Член 21, параграф 1, първа алинея от приложение VIII към Правилника гласи:

      „Пенсията за сираци, предвидена в член 80, първа, втора и трета алинея от Правилника [за длъжностните лица], за първия сирак
         е равна на осем десети от наследствената пенсия, на която би имал право преживелият съпруг на длъжностно лице или на бивше
         длъжностно лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетение за инвалидност, без да се вземат предвид намаленията,
         предвидени в член 25 [от настоящото приложение]“.

       Обстоятелства в основата на спора
      6        На 20 април 1991 г. жалбоподателката се омъжва за M. van Raan, който тогава е длъжностно лице в Комисията.

      7        На 10 септември 1993 г. от този брак се ражда дете.

      8        С решение от 15 юни 2004 г. Тribunal de première instance de Bruxelles (първоинстанционен съд, Брюксел) (Белгия) постановява
         развод по взаимно съгласие между M. van Raan и жалбоподателката. В споразумението за развод, сключено на 24 декември 2003 г.
         (наричано по-нататък „споразумението за развод“) и приложено към посоченото решение, е предвидено, че от тази дата до смъртта
         си M. van Raan ще изплаща на жалбоподателката издръжка в размер, определен към този момент на 3 000 EUR месечно.

      9        С решение от 18 декември 2007 г., по молба от M. van Raan, Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem (Мирови съдия на кантон
         Overijse-Zaventem) (Белгия) прекратява издръжката, която той дължи на жалбоподателката, считано от 1 септември 2006 г.

      10      На 12 февруари 2008 г. жалбоподателката подава въззивна жалба срещу решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem
         от 18 декември 2007 г.

      11      На 2 март 2008 г. M. van Raan умира.

      12      Не се спори, че след смъртта на M. van Raan Комисията не е изплащала на жалбоподателката наследствена пенсия.

      13      Комисията обаче отпуска на детето на покойния M. van Raan и на жалбоподателката, считано от юли 2008 г., пенсия за сираци
         на основание член 80 от Правилника, чийто размер е определен в съответствие с член 21, параграф 1, първа алинея от приложение VIII
         към Правилника, на осем десети от наследствената пенсия, която жалбоподателката би получавала, ако имаше право на такава пенсия
         (наричана по-нататък „пенсията за сираци в увеличен размер“).

      14      През октомври 2011 г., след като навършва пълнолетие, детето на покойния M. van Raan и на жалбоподателката встъпва в качеството
         си на негов наследник в производството пред белгийските съдилища за прекратяване на издръжката на жалбоподателката, което
         към този момент е висящо в Тribunal de première instance de Bruxelles.

      15      С решение от 25 март 2013 г. Тribunal de première instance de Bruxelles отменя решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem
         от 18 декември 2007 г. и приема за неоснователно първоначалното искане на покойния M. van Raan за прекратяване на издръжката
         в полза на жалбоподателката съгласно споразумението за развод с мотива, че не са налице условията за прекратяване на издръжката,
         предвидени в споразумението за развод.

      16      В качеството си на наследник на M. van Raan детето на покойния M. van Raan и на жалбоподателката приема решението на Тribunal
         de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г.

      17      С писмо от 29 април 2013 г. жалбоподателката иска от Комисията да ѝ изплаща наследствена пенсия, считано от април 2008 г.,
         като обяснява, че поради отмяната на решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г. с решението
         на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. тя отговаря на критериите по член 27 от приложение VIII към
         Правилника за получаване на такава пенсия.

      18      С решение от 3 юни 2013 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията отхвърля молбата на жалбоподателката, като
         се обосновава с обстоятелството, че тъй като тя не е предявила правото си на пенсия в срок от една година от датата на смъртта
         на M. van Raan, тя е изгубила това право на основание член 42 от приложение VIII към Правилника.

      19      На 9 юли 2013 г. жалбоподателката обжалва това решение по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника.

      20      С решение от 29 октомври 2013 г. органът по назначаването отхвърля жалбата по административен ред със същите мотиви като обжалваното
         решение (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на жалбата по административен ред“).

       Искания на страните
      21      Жалбоподателката моли Съда на публичната служба:

      –        да отмени решението, с което се отхвърля жалбата по административен ред,
      –        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
      22      Комисията моли Съда на публичната служба:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
       От правна страна
       По предмета на жалбата
      23      Според постоянната съдебна практика исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решение, с което се отхвърля жалба
         по административен ред, в случаите когато това решение няма самостоятелно съдържание, водят до сезирането на Съда на публичната
         служба с жалба срещу акта, срещу който е насочена жалбата по административен ред (вж. в този смисъл решение Vainker/Парламент,
         293/87, EU:C:1989:8, т. 8).

      24      Тъй като в случая решението за отхвърляне на жалбата по административен ред няма самостоятелно съдържание, следва да се счита,
         че жалбата е подадена само срещу обжалваното решение.

       По допустимостта
       Доводи на страните
      25      Комисията иска да се приеме, че исканията за отмяна на обжалваното решение са недопустими. Според Комисията това решение всъщност
         само потвърждавало изцяло предходно мълчаливо решение, прието след смъртта на M. van Raan през 2008 г., с което администрацията
         била отказала да отпусне на жалбоподателката наследствена пенсия и което не било оспорено от нея в срока по член 90, параграф 2
         от Правилника. Комисията добавя, че съгласно трайната съдебна практика възможността за подаване на искане по смисъла на член 90,
         параграф 1 от Правилника — възможност, от която жалбоподателката се е възползвала, като с писмо от 29 април 2013 г. е поискала
         да ѝ бъде отпусната наследствена пенсия — не позволявала на длъжностно лице или на правоприемник да нарушава сроковете по
         членове 90 и 91 от Правилника за подаване на жалба по административен ред и на жалба до съда, като посредством искане косвено
         оспорва предходно решение, което не е било оспорено в срок, както е в случая.

      26      Жалбоподателката моли повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост да бъде отхвърлено.

       Съображения на Съда на публичната служба
      27      Съгласно трайната съдебна практика жалба за отмяна, насочена срещу решение, с което се потвърждава изцяло необжалвано в срок
         предходно решение, е недопустима. С решение се потвърждава изцяло предходно решение, когато то не съдържа никакъв нов елемент
         в сравнение с предходния акт и не е било предшествано от преразглеждане на положението на адресата на този предходен акт (решение
         А/Комисия, F‑12/09, EU:F:2011:136, т. 119).

      28      В разглеждания случай е уместно в самото начало да се провери дали, както твърди Комисията, през 2008 г. е прието мълчаливо
         решение, с което на жалбоподателката е отказано отпускане на наследствена пенсия с мотива, че тя не отговаря на условията,
         предвидени в член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника.

      29      В това отношение член 90, параграф 1 от Правилника предвижда, че всяко лице, за което той се прилага, може да сезира органа
         по назначаването с искане да вземе решение, което се отнася до него, и че непроизнасянето по искането в срок от четири месеца
         от датата на подаването му се счита за мълчалив отказ. От такава разпоредба следва, че по принцип решение, съдържащо мълчалив
         отказ да се предостави право на длъжностно лице, може да има само при условие че преди това длъжностното лице е сезирало администрацията
         с искане да му бъде предоставено това право.

      30      В писмените си изложения Комисията посочва, че до нея не е подавано никакво искане за отпускане на наследствена пенсия от
         страна на жалбоподателката. Що се отнася до последната, макар в жалбата по административен ред срещу обжалваното решение тя
         да е посочила наличието на такова искане и дори на решение, с което през 2008 г. ѝ е отказано отпускане на наследствена пенсия,
         впоследствие в писмените си изложения и в съдебното заседание тя потвърждава липсата на каквото и да е искане и решение в
         този смисъл.

      31      Следователно не се установява, че поради липсата на произнасяне по искането на жалбоподателката е налице мълчалив отказ на
         Комисията да ѝ отпусне наследствена пенсия.

      32      Нещо повече, дори да се предположи, че успоредно с решението за отпускане на пенсия за сираци в увеличен размер на детето
         на покойния M. van Raan и на жалбоподателката през 2008 г. е налице мълчалив отказ на Комисията да отпусне наследствена пенсия
         на последната, обжалваното решение не би могло да се счита за решение, което потвърждава изцяло това мълчаливо решение.

      33      Всъщност това мълчаливо решение би могло да се обоснове единствено с обстоятелството, че жалбоподателката не отговаря на условията
         по член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника за отпускане на такава наследствена пенсия. Обжалваното решение
         обаче е мотивирано с обстоятелството, че жалбоподателката не е спазила предвидените в член 42 от същото приложение изисквания
         във връзка със срока. Поради това в обжалваното решение Комисията преразглежда положението на жалбоподателката въз основа
         на нови елементи, които могат да имат отражение върху това положение.

      34      От това следва, че повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост трябва да се отхвърли.

       По съществото на спора
       Доводи на страните
      35      По същество жалбоподателката повдига срещу обжалваното решение едно-единствено основание, изведено от нарушение на член 42
         от приложение VIII към Правилника.

      36      Сред оплакванията, развити в подкрепа на основанието, жалбоподателката обяснява, че не би трябвало да бъде упреквана, че не
         е поискала отпускане на наследствена пенсия в едногодишен срок от смъртта на M. van Raan. Всъщност към тази дата, предвид
         решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г., тя вече не получава издръжка, поради което
         не отговаря на условията по член 27 от приложение VIII към Правилника. Жалбоподателката добавя, че впоследствие е спазила
         разпоредбите на член 42 от приложение VIII към Правилника, като е подала искане за изплащане на наследствена пенсия в рамките
         на една година от постановяването на решението на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г., с което е
         възстановена издръжката.

      37      Комисията моли основанието да бъде отхвърлено.

      38      Комисията твърди, че жалбоподателката е следвало да спази срока по член 42 от приложение VIII към Правилника, когато подава
         искането за отпускане на наследствена пенсия. Според Комисията в едногодишен срок от смъртта на M. van Raan жалбоподателката
         е трябвало да уведоми администрацията, че споразумението за развод ѝ дава право на издръжка и че е обжалвала решението от
         18 декември 2007 г., с което Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem е прекратил тази издръжка.

      39      В съдебното заседание Комисията уточнява, че ако жалбоподателката ѝ беше предоставила тази информация, тя би могла да постави
         окончателното изплащане на детето на M. van Raan и на жалбоподателката на пенсията за сираци в увеличен размер в зависимост
         от условието решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г. да не бъде отменено от Тribunal
         de première instance de Bruxelles и издръжката да не бъде възстановена със задна дата.

      40      В съдебното заседание, в отговор на въпросите на Съда на публичната служба, Комисията изтъква и че във всеки случай жалбоподателката
         никога не би могла да претендира за наследствена пенсия, тъй като към датата на смъртта на M. van Raan тя не е отговаряла
         на условията по член 27 от приложение VIII към Правилника, за да претендира такава пенсия, а именно към датата на смъртта
         на бившия си съпруг — длъжностно лице или бивше длъжностно лице, да има на собствено основание право на издръжка от него.
         Комисията добавя, че е неотносимо обстоятелството, че след смъртта на M. van Raan Тribunal de première instance de Bruxelles
         е отменил решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г., вследствие на което издръжката,
         определена в споразумението за развод, е възстановена. Според Комисията, ако се приеме обратното, би означавало да се признае,
         че в нарушение на разпоредбите на член 80 от Правилника за определен период на законно основание е възможно едновременно изплащане
         на наследствена пенсия и на пенсия за сираци в увеличен размер.

       Съображения на Съда на публичната служба
      –       Предварителни бележки
      41      Макар в обжалваното решение и в решението за отхвърляне на жалбата по административен ред Комисията да отхвърля подаденото
         от жалбоподателката искане за отпускане на наследствена пенсия, като се обосновава с обстоятелството, че тя е загубила това
         право, защото не е подала искането в едногодишния срок по член 42 от приложение VIII към Правилника, в писмената си защита
         и в съдебното заседание Комисията твърди, че жалбоподателката никога не е имала право на наследствена пенсия, тъй като към
         датата на смъртта на своя бивш съпруг не е получавала издръжка, поради което не е отговаряла на условията по член 27, първа
         алинея от приложение VIII към Правилника, за да претендира такава пенсия.

      42      Съгласно трайната съдебна практика в това отношение на институциите не би могло да се разреши да развиват в рамките на съдебното
         производство заместващи мотиви, освен ако действат при условията на обвързана компетентност (решение СР/Парламент, F‑8/13,
         EU:F:2014:44, т. 67 и цитираната съдебна практика).

      43      Тоест необходимо е да се прецени дали Комисията, чието главно искане е да замени първоначалните мотиви на обжалваното решение,
         изведени от допуснатото от жалбоподателката нарушение на член 42 от приложение VIII към Правилника, с нови мотиви, изведени
         от обстоятелството, че жалбоподателката не е попадала в приложното поле на член 27, първа алинея от посоченото приложение,
         е действала при условията на обвързана компетентност.

      44      Както гласи член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника, „[б]ившият съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно
         лице има право на наследствена пенсия по смисъла на настоящата глава, ако успее да докаже на собствено основание, че към датата
         на смъртта на длъжностното лице има право на издръжка от починалия по силата на съдебно решение или в резултат на надлежно
         регистрирано валидно споразумение между него и бившия му съпруг“.

      45      Когато трябва да провери дали бившият съпруг на починало длъжностно лице или бивше длъжностно лице доказва, че след смъртта
         на бившия си съпруг има право на издръжка по смисъла на член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника, администрацията
         изобщо не разполага с право на преценка и е длъжна да отпусне или да откаже отпускането според това дали това фактическо обстоятелство
         е доказано или не.

      46      След като, когато отпуска или отказва да отпусне наследствена пенсия по член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника,
         администрацията действа при условията на обвързана компетентност, възможно е в писмената си защита и в съдебното заседание
         Комисията да развива заместващи мотиви, изведени от факта, че жалбоподателката не попада в приложното поле на тази разпоредба.

      47      Ето защо Съдът на публичната служба първо следва да провери дали може да се счита, че вследствие на решението на Тribunal
         de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. жалбоподателката има право на наследствена пенсия.

      48      При утвърдителен отговор, Съдът на публичната служба ще трябва да определи, второ, дали предвиденият в член 42 от приложение VIII
         към Правилника срок, в който правото се погасява, се прилага по отношение на жалбоподателката.

      –       По въпроса дали вследствие решението на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. жалбоподателката има
         право на наследствена пенсия

      49      Както вече беше посочено, от член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника следва, че отпускането на наследствена
         пенсия на бившия съпруг на починало длъжностно лице или бивше длъжностно лице зависи от условието той да докаже „на собствено
         основание, че към датата на смъртта на длъжностното лице има право на издръжка от починалия по силата на съдебно решение или
         в резултат на надлежно регистрирано валидно споразумение между него и бившия му съпруг“.

      50      В случая от доказателствата по делото се установява, че макар споразумението за развод да предвижда M. van Raan да изплаща
         на жалбоподателката месечна издръжка в размер на 3 000 EUR, считано от 1 декември 2006 г., тази издръжка е прекратена с решение
         на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem, решение, което съгласно белгийското право подлежи на предварително изпълнение
         по силата на закона.

      51      Ето защо към 2 март 2008 г., датата на смъртта на M. van Raan, въпреки обстоятелството, че жалбоподателката е подала въззивна
         жалба срещу решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г., не може да се счита, че по силата
         на белгийското право жалбоподателката има на собствено основание право на издръжка от своя бивш съпруг.

      52      Наистина към момента на смъртта на M. van Raan решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г.
         няма сила на пресъдено нещо, тъй като, както беше посочено, жалбоподателката е подала въззивна жалба срещу това решение. Въпреки
         това с оглед на факта, че това решение подлежи на предварително изпълнение, жалбоподателката вече не е разполагала с титул,
         който да ѝ позволи да продължи да получава издръжка.

      53      Вследствие на това към датата на смъртта на M. van Raan жалбоподателката не е отговаряла на условията по член 27, първа алинея
         от приложение VIII към Правилника, за да може да претендира за наследствена пенсия.

      54      Впрочем в писмените си изложения самата Комисия приема, че „[ч]лен 27 от приложение VIII към Правилника не се прилага“ по
         отношение на положението на жалбоподателката към датата на смъртта на M. van Raan.

      55      Въпреки това няма спор, че с решение от 25 март 2013 г. Тribunal de première instance de Bruxelles отменя решението на Juge
         de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г. и обявява за неоснователно първоначалното искане на покойния
         M. van Raan за прекратяване на издръжката, предвидена в споразумението за развода.

      56      Следва да се определи дали, както твърди жалбоподателката, в резултат на отмяната от въззивния съд на решението на първата
         инстанция за нея възниква право на наследствена пенсия по смисъла на член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника.

      57      В това отношение Съдът на публичната служба припомня, че текстът на разпоредба от правото на Съюза, която, както член 27,
         първа алинея от приложение VIII към Правилника, не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определяне
         на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно тълкуване при отчитане на контекста на разпоредбата и
         целта на разглежданата правна уредба. Въпреки това, дори при липсата на такова изрично препращане, прилагането на правото
         на Съюза може да предполага препращане към правото на държавите членки, когато съдът на Съюза не може да открие в правото
         на Съюза или в неговите общи принципи елементите, които да му позволят да уточни съдържанието и обхвата на разглежданата разпоредба
         от правото на Съюза посредством самостоятелно тълкуване (решение Díaz García/Парламент, T‑43/90, EU:T:1992:120, т. 36).

      58      В настоящия случай, както изрично приема Първоинстанционният съд на Европейските общности в решение М/Съд на Европейските
         общности (Т‑172/01, EU:T:2004:108), понятието „издръжка […] по силата на […] споразумение между [бившите съпрузи]“ по смисъла
         на член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника не би могло да е предмет на самостоятелно тълкуване. Напротив,
         понятието за издръжка, договорена между бивши съпрузи поради развода им, е сред имуществените последици, произтичащи от решението
         за развод, постановено въз основа на приложимите гражданскоправни норми (решение М/Съд на Европейските общности, EU:T:2004:108,
         т. 72).

      59      Следователно, за да се определи дали бившият съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно лице доказва „на собствено
         основание, че към датата на смъртта на длъжностното лице има право на издръжка от починалия по силата на […] споразумение
         между него и бившия му съпруг“, следва да се вземе предвид законът, според който са уредени последиците от развода, или в
         случая, белгийският закон, съгласно който е постановен разводът.

      60      Тъй като в белгийското право отмяната от въззивния съд на първоинстанционно съдебно решение води до заличаването му с обратна
         сила, решението на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г., с което е отменено решението на Juge de
         paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г., заличава с обратна сила последното решение и възстановява издръжката,
         уредена в споразумението за развод, като по този начин се смята, че тази издръжка никога не е била прекратявана.

      61      Ето защо, считано от 25 март 2013 г., датата на постановяване на решението на Тribunal de première instance de Bruxelles,
         предвид възстановяването на правото на жалбоподателката на издръжка съгласно споразумението за развод, считано от 1 септември
         2006 г., задължително е следвало да се приеме, че в съответствие с белгийското право тя е доказала на собствено основание,
         че към датата на смъртта на M. van Raan има право на издръжка от него.

      62      От това следва, че в резултат на решението на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. жалбоподателката
         попада в кръга на лицата с право на наследствена пенсия по смисъла на член 27, първа алинея от приложение VIII към Правилника.

      63      Този извод не се засяга от възражението на Комисията, че за да се определи дали бившият съпруг на длъжностно лице или на бивше
         длъжностно лице има право на наследствена пенсия на основание член 27 от приложение VIII към Правилника, би трябвало да се
         разгледа само положението към датата на смъртта на длъжностното лице или бившето длъжностно лице, без да се взема предвид
         евентуалното изменение на това положение със задна дата. Всъщност приемането на това възражение би довело до нарушаване на
         белгийското право, съгласно което отмяната от страна на въззивния съд на решение на първоинстанционен съд за прекратяване
         на издръжка води до възстановяването на издръжката със задна дата.

      64      Не може да бъде приет и доводът на Комисията, че признаването на право на жалбоподателката на наследствена пенсия, считано
         от датата на смъртта на M. van Raan, би нарушило разпоредбите на член 80, трета алинея от Правилника.

      65      Вярно е, че в това отношение разпоредбите на член 80, трета алинея от Правилника не допускат признаването за един и същ период
         едновременно на правото на бившия съпруг на длъжностно лице или бивше длъжностно лице да получава наследствена пенсия и на
         правото на детето, за което е признато, че е на издръжка на това длъжностно лице или бивше длъжностно лице към момента на
         неговата смърт, да получава пенсия за сираци в увеличен размер.

      66      В случая обаче решението на Тribunal de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. не само възстановява дължимата на
         жалбоподателката по силата на споразумението за развод издръжка, считано от 1 септември 2006г., и съответно води до възникване
         за жалбоподателката на право на наследствена пенсия, считано от датата на смъртта на M. van Raan, но и лишава със задна дата
         от правно основание решението на Комисията, с което на детето на покойния M. van Raan и на жалбоподателката е отпусната пенсия
         за сираци в увеличен размер, считано от юли 2008 г.

      67      Накрая е важно да се припомни, че преследваната с член 27 от приложение VIII към Правилника цел е да се даде възможност на
         бившия съпруг на длъжностно лице или на бивше длъжностно лице, който към момента на смъртта на същото е имал право на издръжка
         от него, да продължи да получава след смъртта му средства за препитание. Няма никаква основателна причина бившият съпруг на
         длъжностно лице или на бивше длъжностно лице да бъде лишен от наследствена пенсия и следователно от средствата, осигуряващи
         препитанието му, само защото независимо от волята му получаваната от него въз основа на националното право издръжка е била
         прекратена преди смъртта на длъжностното лице или на бившето длъжностно лице, а впоследствие възстановена със задна дата след
         неговата смърт.

      –       По въпроса дали срокът по член 42 от приложение VIII към Правилника, в който правото се погасява, е бил приложим по отношение
         на жалбоподателката

      68      Съгласно член 42 от приложение VIII към Правилника „[а]ко длъжностно лице или бивше длъжностно лице, получаващо пенсия за
         осигурителен стаж или обезщетение за инвалидност, почине и неговите правоприемници не предявят правото си на пенсия или обезщетение
         в срок от една година от датата на смъртта, те губят това право, освен в случай на надлежно доказана непреодолима сила“.

      69      От самия текст на член 42 от приложение VIII към Правилника следва, че предвиденият в него срок, в който правото се погасява,
         се прилага само по отношение на правоприемници на починало длъжностно лице или бивше длъжностно лице, които към момента на
         смъртта имат право на пенсия или на обезщетение.

      70      Следователно случаите на правоприемници на починало длъжностно лице или бивше длъжностно лице, които, както в настоящия случай,
         към датата на смъртта на последното нямат право на пенсия или обезщетение, но такова им е признато след смъртта със задна
         дата вследствие на постановяването на решение на националния съд, не попадат в приложното поле на член 42 от приложение VIII
         към Правилника.

      71      Както беше казано, в случая жалбоподателката няма право на наследствена пенсия към датата на смъртта на M. van Raan, тъй като
         предвидената в споразумението за развод издръжка е прекратена преди това с решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem
         от 18 декември 2007 г. и все още не е била възстановена със задна дата от въззивния съд.

      72      При тези условия, като обосновава обжалваното решение с обстоятелството, че тъй като жалбоподателката не е предявила правото
         си на пенсия през годината след смъртта на M. van Raan, тя е изгубила това право на основание член 42 от приложение VIII към
         Правилника, Комисията допуска грешка при прилагане на правото.

      73      Остава въпросът дали жалбоподателката все пак е трябвало да подаде искане за отпускане на наследствена пенсия в определен
         срок.

      74      В това отношение поради липсата на разпоредба в Правилника, която да определя срок на правоприемниците на починало длъжностно
         лице или бивше длъжностно лице, които са в положението по точка 70 от настоящото решение, в който да предявят своите права
         на пенсия или обезщетение, Съдът на публичната служба следва да запълни тази празнота (вж. по аналогия относно срока за обжалване
         при спорове между Европейската инвестиционна банка и нейните служители решение Dunnett и др./ЕИБ, Т‑192/99, EU:T:2001:72,
         т. 51).

      75      Всъщност принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания, които са общи принципи на правото на
         Съюза, не допускат институциите и физическите лица да действат без никакво ограничение във времето и по този начин да застрашават
         по-специално стабилността на възникналите правоотношения, а изискват да се спазва разумен срок (вж. по аналогия относно срока
         за подаване на искане за обезщетение за вреди определение Marcuccio/Комисия, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, т. 42).

      76      Ето защо Съдът на публичната служба счита, че принципът на правна сигурност задължава правоприемниците на починало длъжностно
         лице или бивше длъжностно лице, които са в положението по точка 70 от настоящото решение, да предявят своите права на пенсия
         или обезщетение в разумен срок, който започва да тече от датата на връчването на националното съдебно решение, въз основа
         на което правата на пенсия или на обезщетение са признати със задна дата.

      77      Макар в случая въз основа на документите по делото да не може да се определи точно датата, на която решението на Тribunal
         de première instance de Bruxelles от 25 март 2013 г. е връчено на жалбоподателката, това връчване непременно е станало не
         по-рано от 25 март 2013 г.

      78      Жалбоподателката е предявила правото си на наследствена пенсия на 29 април 2013 г. или в срок, който може да се приеме за
         разумен с оглед на обстоятелствата в случая.

      79      Ето защо следва да се приеме, че жалбоподателката не е загубила правото си на наследствена пенсия към момента, в който го
         е предявила.

      80      Комисията обаче твърди, че в едногодишния срок след смъртта на M. van Raan жалбоподателката е трябвало поне да я уведоми за
         положението си, и в частност да ѝ съобщи, че по силата на споразумението за развод тя е получавала издръжка от M. van Raan,
         че тази издръжка е прекратена с решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г. и че производството
         по подадената от нея жалба срещу това решение е висящо пред Тribunal de première instance de Bruxelles.

      81      Въпреки това нито от текста, нито от структурата на член 42 от приложение VIII към Правилника може да се направи извод, че
         жалбоподателката е била длъжна да предостави на Комисията информация от такова естество, тъй като тази разпоредба само определя
         задължителен срок за предявяване на правата на правоприемниците на починало длъжностно лице или бивше длъжностно лице, които
         действително имат право на пенсия или обезщетение.

      82      Следователно фактът, че жалбоподателката не е предоставила на Комисията информация за положението си, и по-специално за подадената
         от нея въззивна жалба срещу решението на Juge de paix du canton de Overijse-Zaventem от 18 декември 2007 г., е напълно неотносим
         към въпроса за своевременното предявяване на правото ѝ на наследствена пенсия.

      83      От всичко гореизложено следва, че обжалваното решение трябва да бъде отменено, без да се налага да се разглеждат останалите
         оплаквания, повдигнати в подкрепа на единственото основание в жалбата.

       По съдебните разноски
      84      Съгласно член 101 от Процедурния правилник, без да се засяга действието на другите разпоредби на дял II, осма глава от посочения
         правилник, загубилата делото страна понася направените от нея съдебни разноски и се осъжда да заплати съдебните разноски,
         направени от другата страна, ако е направено такова искане. Съгласно член 102, параграф 1 от посочения правилник, когато справедливостта
         изисква това, Съдът на публичната служба може да реши страна, която е загубила делото, да понесе направените от нея съдебни
         разноски, но да бъде осъдена да заплати само част от съдебните разноски на другата страна и дори да не бъде осъдена да ги
         заплаща.

      85      От мотивите на настоящото решение следва, че Комисията е загубилата делото страна. Освен това в исканията си жалбоподателката
         изрично иска Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Тъй като обстоятелствата в конкретния случай не обосновават
         прилагането на разпоредбата на член 102, параграф 1 от Процедурния правилник, Комисията следва да понесе направените от нея
         съдебни разноски и да бъде осъдена да заплати направените от жалбоподателката съдебни разноски.

      По изложените съображения
      СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (втори състав)
      реши:
      1)      Отменя решението от 3 юни 2013 г., с което Европейската комисия отказва да отпусне наследствена пенсия на г‑жа Borghans.
      2)      Осъжда Европейската комисия да понесе направените от нея съдебни разноски и да заплати съдебните разноски, направени от г‑жа Borghans.

               Bradley

               Kreppel

               Rofes i Pujol

         Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 23 март 2015 година.

               Секретар

                     Председател

               W. Hakenberg

                     K. Bradley

         * Език на производството: френски.


Решение на Общия съд (първи състав) от 3 май 2017 г.#Gfi PSF Sàrl срещу Европейска комисия.#Обществени поръчки за услуги — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Разработка, поддръжка, развитие и помощни услуги за интернет страници — Отхвърляне на офертата на оферент — Оферта, получена отворена — Член 111, параграф 4, буква б) от Финансовия регламент.#Дело T-200/16.