title: Решение на Съда (осми състав) от 26 февруари 2015 г.#Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali срещу Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi et Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi.#Преюдициално запитване, отправено от Corte suprema di cassazione.#Преюдициално запитване — Член 288, трета алинея ДФЕС — Борба със забавяне на плащане по търговските сделки — Директива 2000/35/ЕО — Членове 2, 3 и 6 — Директива 2011/7/ЕС — Членове 2, 7 и 12 — Законодателство на държава членка, което може да измени във вреда на кредитор на държавата лихвите по вземане, предхождащо тези директиви.#Дело C-104/14.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C‑104/14
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Corte suprema di cassazione (Италия) с акт от 28 ноември 2013 г., постъпил в Съда на 5 март 2014 г., в рамките на производство по дело
            Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali
            срещу
            Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi, в производство за сключване на предпазен конкордат,
            Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi,
            СЪДЪТ (осми състав),
            състоящ се от: A. Ó Caoimh, председател на състава, E. Jarašiūnas (докладчик) и C. G. Fernlund, съдии,
            генерален адвокат: N. Wahl,
            секретар: A. Calot Escobar,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството,
            като има предвид становищата, представени:
            – за Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi, от D.  Santosuosso и G. Niccolini, avvocati,
            – за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
            – за Европейската комисия, от G. Zavvos, в качеството на представител, подпомаган от A. Franchi, avvocato,
            предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 2, 3 и 6 от Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки (ОВ L 200, стр. 35; Специално издание на български език, глава 17, том 1, стр. 226), както и на членове 2, 7 и 12 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки (ОВ L 48, стр. 1 и поправка в ОВ 2012 г., L 233, стр. 3).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali (Министерство на селскостопанската, хранителната и горската политика, наричано по-нататък „Ministero“), от една страна, и Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Италианска федерация на земеделските кооперации), в производство за сключване на предпазен конкордат (наричана по-нататък „Federconsorzi“) и Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl — Federconsorzi (Съдебен ликвидатор на активите, прехвърлени на кредиторите на Federconsorzi), от друга страна, относно лихвите по вземане на Federconsorzi към Ministero.
            Правна уредба
            Правото на Съюза
            3. Член 1 от Директива 2000/35, отменена, считано от 16 март 2013 г., с Директива 2011/7, предвижда, че разпоредбите на Директива 2000/35 се прилагат за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки. Според член 2 от Директива 2000/35 „търговска сделка“ е „всяка сделка между предприятия или между предприятия и държавни органи, която води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение“.
            4. Член 3 от Директива 2000/35 задължава държавите членки да следят за това кредиторът да има право да изисква лихви за забава, доколкото е изпълнил своите задължения по договор или по закон и не е получил дължимата сума в срок, освен когато длъжникът не е отговорен за забавата, и въвежда правила относно падежа на лихвите и определянето на лихвения процент. Член 3, параграф 3 гласи следното:
            „Държавите членки предвиждат, че договор за датата на плащане или за последствията от забава на плащане, който не съответства на разпоредбите на параграф 1, букви б), в) и г) и на параграф 2, не се прилага или може да е основание за иск за обезщетение за вреди, когато предвид всички обстоятелства по случая, включително добрата търговска практика и обичаи и естеството на продуктите, той представлява явна злоупотреба по отношение на кредитора. Когато се определя дали един договор представлява явна злоупотреба по отношение на кредитора, се взема предвид, наред с другото, дали длъжникът има някаква обективна причина да се отклонява от разпоредбите на параграф 1, букви б), в) и г) и параграф 2. Ако се установи, че един такъв договор е явна злоупотреба, се прилагат разпоредбите на закона, освен ако националните съдилища не определят други условия, които да са справедливи“.
            5. В член 6 от тази директива се предвижда:
            „1. Държавите членки въвеждат в сила необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива преди 8 август 2002 г. […]
            […]
            2. Държавите членки могат да запазят или да приемат по-благоприятни за кредиторите разпоредби от необходимите за спазване на настоящата директива.
            3. При транспонирането на настоящата директива държавите членки могат да изключат:
            […]
            б) договорите, които са сключени преди 8 август 2002 г. […]
            […]“.
            6. Що се отнася до Директива 2011/7, член 1 от нея гласи:
            „1. Целта на настоящата директива е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия.
            2. Настоящата директива се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки.
            […]“.
            7. Дефиницията за „търговска сделка“ в член 2, точка 1 от Директива 2011/7 е идентична с дадената преди това в Директива 2000/35.
            8. Член 7 от Директива 2011/7 предвижда:
            „1. Държавите членки предвиждат, че договорни условия или практика, свързани с датата или срока на плащане, с лихвения процент за забава на плащане или с обезщетението за разноските по събиране, са или неприложими, или могат да бъдат основание за иск за обезщетение за вреди, когато представляват явна злоупотреба по отношение на кредитора.
            Когато се определя дали дадено договорно условие или практика представлява явна злоупотреба по отношение на кредитора по смисъла на първа алинея, се вземат под внимание всички обстоятелства, включително:
            a) всяко грубо нарушение на добрата търговска практика, което е в разрез с понятията „добросъвестност“ и „лоялност“;
            б) естеството на продукта или услугата; както и
            в) дали длъжникът има някаква обективна причина да се отклонява от законния лихвен процент за забава на плащане или от срока за плащане, посочен в член 3, параграф 5, член 4, параграф 3, буква а) и параграфи 4 и 6, или от фиксираната сума, посочена в член 6, параграф 1.
            2. За целите на параграф 1 договорно условие или практика, които изключват лихва за забава на плащане, се считат за представляващи явна злоупотреба.
            3. За целите на параграф 1 се счита, че договорно условие или практика, които изключват обезщетение за разноските по събиране, посочено в член 6, се предполага, че представляват явна злоупотреба.
            […]“.
            9. Член 12 от тази директива предвижда:
            „1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с членове 1—8 и член 10 до 16 март 2013 г. […]
            […]
            3. Държавите членки могат да запазят или да приемат по-благоприятни за кредиторите разпоредби от необходимите за спазване на настоящата директива.
            4. При транспонирането на директивата държавите членки решават дали да изключат договорите, сключени преди 16 март 2013 г.“.
            Италианското право
            10. Непосредствено след Втората световна война италианските власти въвеждат режим на централизирано управление на снабдяването със зърнени култури и други продукти на хранително-вкусовата промишленост, който режим се съдържа в Законодателен декрет № 169 от 23 януари 1948 г. за поемане от държавата на задълженията, произтичащи от вноса на зърнени култури, изделия от тях и други продукти, предназначени за производството на хляб и макаронени изделия, считано от пазарната 1946/47 година за зърнените култури (decreto legislativo n. 169, assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani — pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946/47), а след това в Закон № 1294 от 22 декември 1957 г. за закупуването в чужбина за сметка на държавата на суровини, хранителни стоки и други стоки от първа необходимост (legge n. 1294, acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali, GURI № 9 от 13 януари 1958 г.).
            11. В рамките на този режим управлението на задължителните запаси от тези хранителни продукти е поверено на съществуващите организации на земеделски производители, учредени под формата на сдружения на кооперации във всяка провинция. Federconsorzi е организацията, обединяваща на национално равнище всички кооперации, на които държавата е възложила да осигуряват снабдяването с хранителни стоки, като ги е задължила всяка година да се отчитат пред нея за управлението на тези стоки, при което тя им възстановява направените разходи.
            12. Земеделските кооперации са реформирани със Закон № 410 от 28 октомври 1999 г. за новия режим на земеделските кооперации (legge n. 410, Nuovo ordinamento dei consorzi agrari), du (GURI № 265 от 11 ноември 1999 г.), с който Federconsorzi е разпусната и по отношение на нея е открито производство за сключване на предпазен конкордат. Неудовлетворените вземания се уреждат от член 8, параграф 1 от този закон, според който:
            „Съществуващите към датата на влизане в сила на този закон вземания на земеделските кооперации, които произтичат от управлението на задължителните запаси и от търговията с местни селскостопански продукти за сметка и в интерес на държавата и са отразени в отчети, одобрени с влезли в сила окончателни заповеди на Министъра на земеделието и горите, и регистрирани в Corte dei conti [(Сметната палата)], както и разноските и лихвите, изтекли от посочените в заповедите дати на съответните счетоводни приключвания до 31 декември 1997 г., се погасяват с предоставянето на държавни ценни книжа на кооперациите от министъра на финансите, бюджета и икономическото планиране“.
            13. Този член е изменен със Закон № 388 за правилата за формирането на годишния и многогодишния бюджет на държавата от 23 декември 2000 г. (Закон за бюджета за 2001 г.) (legge n. 388, Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001, редовна притурка към GURI № 302 от 29 декември 2000 г.), член 130 от който гласи:
            „[…]
            b) в член 8, първа алинея, накрая, се добавя следната алинея: „Лихвите по настоящата алинея се изчисляват: до 31 декември 1995 г. при прилагане на основния лихвен процент, увеличен с 4,4 пункта, с годишна капитализация; за 1996 г. и 1997 г. се дължи само законната лихва“.
            […]“.
            14. Член 12 от Декрет-закон № 16 от 2 март 2012 г. за приемане на спешни мерки за опростяване на данъчното облагане, ефективност и засилване на контрола (decreto- legge n. 16, Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento, GURI № 52 от 2 март 2012 г., наричан по-нататък „Декрет-закон № 16/2012“), приет след сезирането на Corte suprema di cassazione (Касационен съд) със спора по главното производство и трансформиран със изменения в закон със Закон № 44 от 26 април 2012 г. (редовна притурка към GURI № 99 от 28 април 2012 г.), гласи:
            „Върху непогасените по реда на член 8, параграф 1 от Закон № 410 от 28 октомври 1999 г., изменен с член 130 от Закон № 388 от 23 декември 2000 г., вземания, които произтичат от извършваните от кооперациите за сметка и в интерес на държавата управление на задължителните запаси и търговия с местни селскостопански продукти и са отразени в отчети, одобрени с влезли в сила окончателни заповеди на министъра на земеделието и горите и регистрирани в Corte dei conti — при погасяването им по отношение на правоимащите лица — както и върху разноските и лихвите, изтекли от посочените в заповедите дати на съответните счетоводни приключвания, се начисляват лихви, както следва: до 31 декември 1995 г. при прилагане на основния лихвен процент, увеличен с 4,4 пункта и с годишно капитализиране, а за периода след това се дължи само законната лихва“.
            15. Освен това Директива 2000/35 е транспонирана в италианския правен ред със Законодателен декрет № 231 от 9 октомври 2002 г. (decreto legislativo n. 231, Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, GURI № 249 от 23 октомври 2002 г.), който предвижда в член 11, че разпоредбите му не се прилагат за договорите, сключени преди 8 август 2002 г.
            16. Директива 2011/7 е транспонирана със Законодателен декрет № 192 от 9 ноември 2012 г. за изменение на Законодателен декрет № 231 от 9 октомври 2002 г. с оглед на пълното транспониране, съгласно член 10, първа алинея от Закон № 180 от 11 ноември 2011 г., на Директива 2011/7/ЕС относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки (decreto legislativo n. 192, recante Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n° 180, GURI № 267 от 15 ноември 2012 г.). В член 3 този законодателен декрет предвижда, че разпоредбите му се прилагат за сключените, считано от 1 януари 2013 г. сделки.
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            17. С решение от 22 ноември 2004 г. Corte d’appello di Roma (Апелативен съд, Рим) приема, че вземането на Federconsorzi като цесионер на вземанията на 58 провинциални земеделски кооперации към Ministero за направени от тях до 1967 г. разходи във връзка с управлението на задължителните запаси възлиза на 511 878 997,39 EUR. За да получи тази сума, посочената юрисдикция приема, че член 8, параграф 1 от Закон № 410 от 28 октомври 1999 г. не се прилага, тъй като неговата единствена цел е да се сложи край на висящите спорове със земеделските кооперации и той е неприложим по отношение на други лица, цесионери на вземанията на тези кооперации. Тя начислява лихви, считано от 31 януари 1982 г., дата на установяване на вземането, извършва прихващане между насрещните вземания на двете страни към 4 юли 1991 г., изчислява лихвите с шестмесечна капитализация за периода от 5 юли 1991 г. до 30 юни 2004 г. и приема, че върху цялата сума до пълното ѝ плащане се дължат лихви.
            18. Това решение е отменено с решение на Corte suprema di cassazione от 13 декември 2007 г. и делото е върнато на Corte d’appello di Roma, който с решение от 14 октомври 2011 г. отново приема, че към 30 юни 2004 г. дългът на Ministero възлиза на 551 878 997,39 EUR, върху която сума се дължат допълнително лихви, изчислени при прилагане на основния лихвен процент, увеличен с 4,4 пункта, и при шестмесечна капитализация, считано от 1 юли 2004 г. до окончателното плащане. Тази юрисдикция посочва по-специално, че между държавата и Federconsorzi съществува по силата на закона упълномощаване, при което се делегира функцията по гарантиране на снабдяването с продукти на хранително-вкусовата промишленост и пълномощникът действа напълно независимо от управленска и финансова гледна точка, задължен е да се отчита всяка година и има право да му бъдат възстановени разходите.
            19. Ministero подава касационна жалба срещу последното решение, като твърди по-специално, че е нарушен член 8, параграф 1 от Закон № 410 от 28 октомври 1999 г.
            20. В хода на производството съдебният ликвидатор на Federconsorzi поддържа по-специално, че член 12, параграф 6 от Декрет-закон № 16/2012, който е приет след подаване на жалбата и който Ministero иска да бъде приложен, противоречи на Директива 2000/35 и Директива 2011/7. В това отношение той изтъква, че с този законодателен акт, който е последващ спрямо директивите, италианската държава налага на своя кредитор не само намаляване на изтеклите до 1995 г. лихви за забава, като извършва годишна вместо шестмесечна капитализация на тези лихви, но и прилагане само на законната лихва, считано от 1995 г., въпреки че —както той счита — посочените директиви не допускат намеса на националния законодател с оглед на лишаването на кредитор на държавата от правото му на вече изтекли лихви за забава при изпълнението на вече съществуващи задължения, включително задължения, произтичащи от правоотношения, които са възникнали преди 8 август 2002 г. или 16 март 2013 г.
            21. Ministero поддържа, че Директива 2000/35 и Законодателен декрет № 231 от 9 октомври 2002 г. са неприложими към фактите, разглеждани в главното производство, тъй като, от една страна, между страните не е сключена търговска сделка, а съществува публично правоотношение и от друга страна, тази директива и този законодателен декрет не се прилагат към договорите, сключени преди 8 август 2002 г.
            22. Corte suprema di cassazione посочва най-напред, че член 12, параграф 6 от Декрет-закон № 16/2012 се прилага към спора по главното производство, тъй като към момента на влизането му в сила приложимият лихвен процент и анатоцизмът не са били установени със сила на пресъдено нещо.
            23. Националната юрисдикция, на първо място, отбелязва, че не може да се изключи квалификацията като търговска сделка по смисъла на Директива 2000/35 и Директива 2011/7 на упълномощаването по силата на закона от държавата на земеделските кооперации за управлението на задължителните запаси.
            24. На второ място, тя счита, че тезата на Federconsorzi, че тези директиви не допускат приемането на разпоредби, които се прилагат към правоотношения, възникнали преди 8 август 2002 г. или 16 март 2013 г., и които изключват плащането на лихви за забава, не е явно несъстоятелна. При това положение тя намира, че трябва да се прецени дали член 12, параграф 6 от Декрет-закон № 16/2012 не противоречи на разпоредбите на правото на Съюза.
            25. При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Попада ли в обхвата на определението за търговска сделка по член 2 от Директива 2000/35 и член 2 от Директива 2011/7 съществуващото по силата на закона — Законодателен декрет № 169/1948 от 23 януари 1948 г. и Закон № 1294/1957 от 22 декември 1957 г. — упълномощаване от държавната администрация на селскостопанските кооперации (упълномощаване, от което произтича вземането, впоследствие прехвърлено от кооперациите на Federconsorzi и от него на неговите кредитори в рамките на производство за сключване на предпазен конкордат) за снабдяването със селскостопански продукти и за тяхното разпространение?
            2) При положителен отговор на първия въпрос, включва ли задължението за транспониране на Директива 2000/35 (член 6, параграф 2) и Директива 2011/7 (член 12, параграф 3), при което има възможност да се оставят в сила по-благоприятни норми, задължение да не се променя, като се направи по-неизгодна и дори се премахне лихвата за забава, приложима към вече съществуващи към момента на влизане в сила на директивите отношения?
            3) При положителен отговор на втория въпрос, трябва ли да се счита, че задължението да не се променя към по-неизгодна лихвата за забава, която се прилага към вече съществуващите отношения, се отнася и за единна правна уредба на лихвите, която за определен период (в случая от 31 януари 1982 г. до 31 декември 1995 г.) предвижда лихвен процент, различен от законната лихва, и капитализация, макар и годишна, а не на шестмесечие, както е поискал кредиторът, а след посочения момент — само плащането на законна лихва, режим, който предвид обстоятелствата по спора […] не е непременно неблагоприятен за кредитора?
            4) Включва ли задължението за транспониране на Директива 2000/35 (член 6) и Директива 2011/7 (член 12) — в частта, в която във връзка със забраната на злоупотреба със свободата на договаряне във вреда на кредитора предвиждат съответно в член 3, параграф 3 и член 7, че договорни условия или практика, които представляват злоупотреба, са неприложими — забрана за държавата да се намесва с норми, които изключват плащането на лихви за забава, в съществуващи към момента на влизане в сила на директивите отношения, по които тя е страна?
            5) При положителен отговор на четвъртия въпрос, отнася ли се задължението за ненамеса в съществуващи отношения, по които държавата е страна, с норма, която изключва лихвите за забава, към единна правна уредба на лихвите, която за определен период (в случая от 31 януари 1982 г. до 31 декември 1995 г.) предвижда лихвен процент, различен от законната лихва, и капитализация, макар и годишна, а не на шестмесечие, както е поискал кредиторът, а след посочения момент — само плащането на законна лихва, режим, който предвид обстоятелствата по спора […] не е непременно неблагоприятен за кредитора?“.
            По преюдициалните въпроси
            26. Най-напред следва, да се посочи, че Декрет-закон № 16/2012 е приет при действието на Директива 2000/35, след приемането и влизането в сила на Директива 2011/7, но преди изтичане на срока за транспониране на последната.
            27. Освен това, както следва от точки 15 и 16 от настоящото решение, Италианската република се е възползвала от възможността, предоставена на държавите членки с член 6, параграф 3, буква б) от Директива 2000/35, при транспонирането на директивата да изключат договорите, сключени преди 8 август2002 г., и след приемането на Декрет-закон № 16/2012 се е възползвала и от възможността, предвидена в член 12, параграф 4 от Директива 2011/7, да изключи договорите, сключени преди 16 март 2013 г.
            28. Видно от акта за преюдициално запитване, разглежданото в главното производство вземане на Federconsorzi е възникнало в рамките на съществували до 1967 г. между италианската държава и земеделските кооперации правоотношения, квалифицирани от запитващата юрисдикция като упълномощаване по силата на закона, като това вземане произтича от цесия на вземания за разходите, направени от кооперациите преди тази дата, за сметка и в интерес на държавата, в рамките на посоченото упълномощаване.
            29. Въпреки това запитващата юрисдикция си задава въпроса дали от задължението за транспониране на Директива 2000/35 и Директива 2011/7, както и от член 3, параграф 3 и член 6 от първата от тези директиви и от членове 7 и 12 от втората следва, че не е било правилно Италианската република да приема разпоредбите на Декрет-закон № 16/2012, трансформиран в закон, които може да променят лихвите по вземането на Federconsorzi в нейна вреда.
            30. С оглед на това следва да се приеме, че със своите въпроси от втори до пети, които трябва да се разгледат заедно и най-напред, запитващата юрисдикция иска да установи дали член 288, трета алинея ДФЕС, член 3, параграф 3 и член 6 от Директива 2000/35, както и членове 7 и 12 от Директива 2011/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка, която се е възползвала от възможността, предвидена в член 6, параграф 3, буква б) от първата от тези директиви, да може в срока за транспониране на втората от тях да приема законови разпоредби като разглежданите в главното производство, които могат да променят във вреда на кредитор на държавата лихвите по вземане, произтичащо от изпълнението на договор, сключен преди 8 август 2002 г.
            31. В това отношение е достатъчно да се отбележи, че възможността държавата членка да изключи при транспонирането на Директива 2000/35 договорите, сключени преди 8 август 2002 г., както е направила Италианската република с приемането на член 11 от Законодателен декрет № 231 от 9 октомври 2002 г., е изрично предвидена в член 6, параграф 3, буква б) от тази директива, като прибягването до тази възможност води до неприложимост ratione temporis на всички разпоредби на директивата към тези договори.
            32. Освен това при всяко положение може да се счита, че извършената във вреда на кредитора със законодателен акт, приет в периода на транспониране на Директива 2011/7, промяна на лихвите по вземане, произтичащо от изпълнението на договор, сключен преди 16 март 2013 г., не би могла да застраши сериозно постигането на предписания от тази директива резултат (вж. решение Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, т. 45), след като член 12, параграф 4 от нея предоставя на държавите членки възможността да изключат договорите, сключени преди тази дата, и при това положение съответната държава членка е можела да реши да се възползва от тази възможност.
            33. Следователно нито от задължението за транспониране на Директива 2011/7, нито от член 12, параграф 3 от посочената директива, който позволява на държавите членки да запазят или да приемат по-благоприятни за кредиторите разпоредби от необходимите за спазване на тази директива, или от член 7 от същата директива, отнасящ се до договорите, договорните условия и практиките, които представляват злоупотреба, следва, че държава членка, която се е възползвала от възможността, предвидена в член 6, параграф 3, буква б) от Директива 2000/35, не може да променя във вреда на кредитор на държавата, в срока за транспониране на Директива 2011/7, лихвите по вземане, произтичащо от изпълнението на договор, сключен преди 8 август 2002 г., като това не изключва възможността във вътрешното право да съществуват средства за защита срещ у такава промяна.
            34. Така в случая, разглеждан в главното производство, ако се приеме, че правоотношението, което е съществувало между италианската държава и земеделските кооперации, може да се квалифицира като „търговска сделка“ по смисъла на член 2 от Директива 2011/7 и като такава да попадне в материалното приложно поле на тази директива, последната при всяко положение не е била пречка за приемането на разпоредбите на Декрет-закон № 16/2012.
            35. По тези съображения на въпроси от втори до пети следва да се отговори, че член 288, трета алинея ДФЕС, член 3, параграф 3 и член 6 от Директива 2000/35, както и членове 7 и 12 от Директива 2011/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка, която се е възползвала от възможността, предвидена в член 6, параграф 3, буква б) от първата от тези директиви, да може в срока за транспониране на втората от тях да приема законови разпоредби като разглежданите в главното производство, които могат да променят във вреда на кредитор на държавата лихвите по вземане, произтичащо от изпълнението на договор, сключен преди 8 август 2002 г.
            36. Предвид отговора, даден на въпроси от втори до пети, не е необходимо да се отговаря на първия въпрос.
            По съдебните разноски
            37. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
            Член 288, трета алинея ДФЕС, член 3, параграф 3 и член 6 от Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки, както и членове 7 и 12 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка, която се е възползвала от възможността, предвидена в член 6, параграф 3, буква б) от първата от тези директиви, да може в срока за транспониране на втората от тях да приема законови разпоредби като разглежданите в главното производство, които могат да променят във вреда на кредитор на държавата лихвите по вземане, произтичащо от изпълнението на договор, сключен преди 8 август 2002 г.


Решение на Общия съд (седми състав) от 4 септември 2015 г.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) и др. срещу Съвет на Европейския съюз.#Обща външна политика и политика на сигурност — Ограничителни мерки срещу Иран с цел предотвратяване на разпространението на ядрено оръжие — Замразяване на средства — Жалба за отмяна — Субдържавно образувание — Процесуална легитимация и правен интерес — Допустимост — Задължение за мотивиране — Посочване и избор на правно основание — Компетентност на Съвета — Принцип на предвидимост на актовете на Съюза — Понятие за свързано образувание — Явна грешка в преценката — Право на защита — Право на ефективна съдебна защита — Пропорционалност — Право на собственост.#Дело T-577/12.


Решение на Общия съд (трети състав) от 18 март 2015 г.#Jean-Marie Cahier и др. срещу Съвет на Европейския съюз и Европейска комисия.#Извъндоговорна отговорност — Забрана за производителите на вино от сортове грозде с двойно предназначение сами да дестилират до спиртна напитка количествата вино, получени от сортове с двойно предназначение и надхвърлящи обичайно произвежданото количество вино — Прилагане на това законодателство от националните органи.#Дела T‑195/11, T‑458/11, T‑448/12 и T‑41/13.


title: Решение на Съда (втори състав) от 18 май 2017 г.#Hummel Holding A/S срещу Nike Inc. и Nike Retail B.V.#Преюдициално запитване, отправено от Oberlandesgericht Düsseldorf.#Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Регламент (ЕО) № 207/2009 — Марка на Европейския съюз — Член 97, параграф 1 — Международна компетентност — Иск за установяване на нарушение на марка, предявен срещу установено в трета държава дружество — Непряко дъщерно дружество, установено на територията на държавата членка на сезираната юрисдикция — Понятието „предприятие.#Дело C-617/15.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
18 май 2017 година(*)
„Преюдициално запитване — Интелектуална собственост — Регламент (ЕО) № 207/2009 — Марка на Европейския съюз — Член 97, параграф 1 — Международна компетентност — Иск за установяване на нарушение на марка, предявен срещу установено в трета държава дружество — Непряко дъщерно дружество, установено на територията на държавата членка на сезираната юрисдикция — Понятието „предприятие“
По дело C‑617/15
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд, Дюселдорф, Германия) с акт от 16 ноември 2015 г., постъпил в Съда на 23 ноември 2015 г., в рамките на производство по дело

Hummel Holding A/S

срещу

Nike Inc.,

Nike Retail BV,

СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: M. Ilešič (докладчик), председател на състава, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader и E. Jarašiūnas, съдии,
генерален адвокат: E. Танчев,
секретар, M. Aleksejev, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 октомври 2016 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за Hummel Holding A/S, от T. Bösling, Rechtsanwalt,
–        за Nike Retail BV и Nike Inc., от B. Führmeyer и F. Klein, Rechtsanwälte,
–        за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от A. Collabolletta, avvocato dello Stato,
–        за Европейската комисия, от J. Samnadda, T. Scharf и M. Wilderspin, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 12 януари 2017 г.,
постанови настоящото

Решение

1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 97, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1).

2        Запитването е отправено в рамките на спор между Hummel Holding A/S, от една страна, и Nike Inc. и неговото дъщерно дружество Nike Retail BV, от друга страна, по повод твърдяното нарушение, което те извършили на международната марка на Hummel Holding, която има действие в Европейския съюз.
 Правна уредба

 Регламент (ЕО) № 44/2001

3        Съображения 11—13 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74) гласят:
„(11)      Правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника и винаги трябва да е налице на това основание, освен в няколко ясно определени ситуации, когато основанието на спора или автономията на страните изисква или предполага различен свързващ фактор. […]
(12)      Наред с местоживеенето на ответника трябва да съществуват алтернативни основания за компетентност, които са основани на тясна връзка между съда и процесуалното действие или с оглед да се улесни доброто упражняване на правосъдие.
(13)      Във връзка със застраховането, потребителските договори и трудовата заетост, по-слабата страна трябва да бъде защитена от правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото предвиждат общите правила“.

4        Член 2, параграф 1 от регламента гласи следното:
„При условията на настоящия регламент, искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.

5        Член 4, параграф 1 от посочения регламент предвижда:
„Ако ответникът няма местоживеене в държава членка, компетентността на съдилищата на всяка държава членка, при условията на членове 22 и 23, се определя от правото на тази държава членка“.
 Регламент № 207/2009

6        Регламент 207/2009 бе изменен с Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година (OВ 2015, L 341, стр. 21), влязъл в сила на 23 март 2016 г. При все това, предвид момента на настъпване на фактите в главното производство, настоящото преюдициално запитване е разгледано с оглед Регламент № 207/2009 в редакцията му преди това изменение.

7        Съображения 15—17 от Регламент № 207/2009 гласят:
„(15)      За да се подобри защитата на марките [на Европейския съюз], държавите членки следва да посочат, като изхождат от техните национални системи, възможно най-ограничен брой национални първоинстанционни и второинстанционни съдилища, компетентни в областта на нарушението и валидността на марката [на Европейския съюз].
(16)      Необходимо е решенията относно валидността и нарушението на марките [на Европейския съюз] да имат действие и да се прилагат в [целия Съюз], като това е единственият начин да се избегнат взаимнопротиворечиви решения на съдилищата и на [Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)] и засягане на единния характер на марките [на Европейския съюз]. За всички съдебни искове относно марките [на Европейския съюз] следва да се прилагат разпоредбите на Регламент [№ 44/2001], освен ако настоящият регламент дерогира от тях.
(17)      Следва да се избягват противоречиви съдебни решения, постановени в резултат на искове, които включват същите страни и които са подадени за същите факти въз основа на марка [на Европейския съюз] и на паралелни национални марки. За тази цел, когато са заведени искове в една и съща държава членка, средствата за постигане на тази цел следва да се потърсят в националните процесуални норми, които не се засягат от настоящия регламент, докато когато исковете са заведени в различни държави членки, разпоредбите, изготвени въз основа на правилата относно висящността на един и същи правен спор пред две различни равни по степен съдилища и за взаимната зависимост на исковете на Регламент [№ 44/2001], се оказват подходящи“.

8        Член 94 от този регламент, озаглавен „Прилагане на Регламент [№ 44/2001]“, се намира в дял X, където са правилата, уреждащи компетентността и процедурата относно исковете, свързани с марките на Европейския съюз. Този член предвижда:
„1.      Освен ако не е предвидено друго в настоящия регламент, разпоредбите на Регламент [№ 44/2001] се прилагат по отношение на производствата относно марките [на Европейския съюз] и заявките за марки [на Европейския съюз], както и по отношение на производствата относно едновременно или последователно предявени искове, във връзка с марките [на Европейския съюз] или с националните марки.
2.      В случай на производства, които са резултат от исковете, посочени в член 96:
а)      членове 2, 4, член 5, точки 1, 3, 4 и 5 и член 31 от Регламент [№ 44/2001] не се прилагат;
б)      членове 23 и 24 от Регламент [№ 44/2001] се прилагат при ограниченията, предвидени в член 97, параграф 4 от настоящия регламент;
в)      разпоредбите на глава II от Регламент [№ 44/2001], които се прилагат по отношение на лицата, имащи постоянен адрес в държава членка, се прилагат също и по отношение на лицата, които нямат постоянен адрес в дадена държава членка, но които имат там предприятие“.

9        Член 95, параграф1 от този регламент, озаглавен „Съдилища за марките [на Европейския съюз]“, предвижда:
„Държавите членки определят на тяхната територия възможно най-ограничен брой национални първоинстанционни и второинстанционни юрисдикции, наричани по-нататък „съдилища за марките [на Европейския съюз]“, които изпълняват функциите, които са им предоставени съгласно настоящия регламент“.

10      Съгласно член 96 от същия регламент, озаглавен „Компетентност при нарушение и валидност“:
„Съдилищата за марките на [Европейския съюз] имат изключителна компетентност:
а)      за всички искове за нарушение и, ако националният закон го позволява, при опасност от нарушение на правата върху марки а [Европейския съюз];
[…]“.

11      Член 97 от Регламент № 207/2009 е озаглавен „Международна компетентност“ и гласи следното:
„1.      При спазване на разпоредбите на настоящия регламент, както и на разпоредбите на Регламент [№ 4/2001], приложими по силата на член 94, производствата въз основа на исковете, посочени в член 96, се разглеждат от съдилищата на държавата членка, на чиято територия е постоянният адрес на ответника, или, ако той няма постоянен адрес в една от държавите членки, в държавата членка, на чиято територия той има предприятие.
2.      Ако ответникът няма нито постоянен адрес, нито предприятие на територията на някоя държава членка, тези производства се образуват пред съдилищата на държавата членка, на чиято територия е постоянният адрес на ищеца, или ако той няма постоянен адрес в една от държавите членки, в държавата членка, на чиято територия той има предприятие.
3.      Ако нито ответникът, нито ищецът имат постоянен адрес или такова предприятие, тези производства се образуват пред съдилищата на държавата членка, в която се намира седалището на [EUIPO].
[…]
5.      Производствата, произтичащи от исковете, посочени в член 96, с изключение на исковете за констатиране на ненарушение на марка [Европейския съюз], могат също да бъдат образувани пред съдилищата на държавата членка, на чиято територия е било извършено нарушение или има опасност такова да бъде извършено, или на територията на която е било извършено едно от действията, посочени в член 9, параграф 3, второ изречение“.

12      Член 98, параграф 1 от посочения регламент, озаглавен „Обхват на компетентността“, гласи:
„Съд за марките на [Европейския съюз], чиято компетентност се основава на член 97, параграфи 1—4 е компетентен да се произнася относно:
а) нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка;
[…]“.
 Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

13      Hummel Holding е установено в Дания предприятие, което произвежда спортни артикули, спортно облекло и облекло за свободното време, както и спортни обувки и обувки за свободното време. То притежава международна фигуративна марка, която е регистрирана под номер 943057, има действие в Съюза за стоките от клас 25 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и отговаря на следното описание: „Дрехи, обувки, шапки“.

14      Nike, чието седалище е в Съединените американски щати, е дружеството, което е начело на групата Nike, търгуваща със спортни артикули в целия свят. Част от тази група е и установеното в Нидерландия Nike Retail. Последното администрира уебсайта, на който се представят и предлагат стоките на Nike, предназначени по-специално за Германия. Освен продажбата им по интернет на този уебсайт, в Германия стоките на Nike се продават чрез независими дистрибутори, снабдявани от Nike Retail. В Германия дружествата от групата Nike не стопанисват пряко обекти за търговия на едро или на дребно.

15      Според Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд, Дюселдорф, Германия) Nike Deutschland GmbH, чието седалище е във Frankfurt am Main (Франкфурт на Майн, Германия) и което не е страна по спора в главното производство, е дъщерно дружество на Nike Retail. Nike Deutschland не поддържа собствен уебсайт и не доставя стоки на крайните потребители или на посредници. То обаче договаря споразуменията между посредниците и Nike Retail и му оказва съдействие при рекламирането и изпълнението на договорите. Nike Deutschland осигурява и следпродажбеното обслужване на крайните потребители.

16      Hummel Holding счита, че с някои стоки на Nike, и по-конкретно с баскетболните шорти, се нарушава посочената в точка 13 от настоящото решение марка, и твърди, че по-голямата част от нарушенията са осъществени в Германия. То предявява иск срещу Nike и Nike Retail пред Landgericht Düsseldorf (областен съд, Дюселдорф, Германия), който обявява, че е компетентен да разгледа спора, тъй като Nike Deutschland е предприятие на Nike, като същевременно отхвърля иска по същество. Hummel Holding обжалва това решение пред запитващата юрисдикция.

17      То иска да бъдат преустановени вносът и износът, рекламирането, предлагането, пускането на пазара и съгласието за пускане на пазара на тези стоки, от една страна, за територията на Съюза (а при условията на евентуалност за територията на Федерална република Германия), що се отнася до Nike, и от друга страна, за територията на Федерална република Германия, що се отнася до Nike Retail.

18      Nike и Nike Retail повдигат възражение за липса на международна компетентност на германските юрисдикции.

19      Запитващата юрисдикция счита, че международната компетентност на германските съдилища да се произнесат по иска, предявен срещу дружествата от групата Nike за цялата територия на Съюза, може да възникне само от член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009. Тя обаче отбелязва, че обхватът на понятието „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба в случая на самостоятелни дъщерни дружества и непреки дъщерни дружества е спорен и не е изясняван от Съда.

20      При тези обстоятелства Oberlandesgericht Düsseldorf (Висш областен съд, Дюселдорф) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„При какви обстоятелства юридически самостоятелно и установено в държава — членка на Европейския съюз, непряко дъщерно дружество на предприятие, което няма седалище в Съюза, следва да се счита за „предприятие“ по смисъла на член 97, параграф 1 от [Регламент № 207/2009]?“.
 По преюдициалния въпрос

21      С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че установено в държава членка юридически самостоятелно дружество, което е непряко дъщерно дружество на основна организация, чието седалище не е в Съюза, представлява „предприятие“ на тази основна организация по смисъла на същата разпоредба.

22      Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки за определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване в целия Съюз, което да се направи, като се отчетат не само текстът на разпоредбата, но и нейният контекст и целта на разглежданата правна уредба (вж. по-специално решения от 18 януари 1984 г., Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, т. 11, от 3 септември 2014 г., Deckmyn и Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, т. 14 и от 16 юли 2015 г., Abcur, C‑544/13 и C‑545/13, EU:C:2015:481, т. 45).

23      Такъв е случаят с понятието „предприятие“ по смисъла на член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009, при положение че то не е дефинирано в този регламент и той не съдържа изрично препращане към националните законодателства за определяне на неговия смисъл.

24      Следва веднага да се отбележи, че освен при изрично предвидените в него изключения Регламент № 207/2009 предвижда прилагането на разпоредбите на Регламент № 44/2001 по отношение на производствата относно марките на Европейския съюз и заявките за такива марки, което следва изрично от съображение 16 от Регламент № 207/2009, както и от член 94 и член 97, параграф 1 от него.

25      В това отношение, макар че някои разпоредби на Регламент № 44/2001, като например член 5, параграф 5 и член 18, параграф 2, също се отнасят до понятието „представителство“ — така че не е изключена възможността насоките от свързаната с тези две разпоредби практика на Съда в някаква степен да са релевантни за целите на тълкуването на понятието „предприятие“ по смисъла на Регламент № 207/2009 — все пак не може да се приеме, че това понятие трябва непременно да има един и същ обхват в зависимост от това дали се използва в рамките на единия или на другия регламент.

26      Всъщност независимо от принципа на прилагане на Регламент № 44/2001 към съдебните искове относно марката на Европейския съюз, прилагането на някои разпоредби на този регламент — и в частност правилата, посочени в член 4 и член 5, параграф 1 — към производствата, образувани по исковете, посочени в член 96 от Регламент № 207/2009, е изключено по силата на член 94, параграф 2 от последния регламент. Предвид това изключване компетентността на съдилищата за марките на Европейския съюз, предвидени в член 95, параграф 1 от Регламент № 207/2009, да разглеждат исковете и жалбите, посочени в член 96, произтича от правилата, предвидени пряко в този регламент, които имат характер на lex specialis по отношение на уредените в Регламент № 44/2001 правила (вж. в този смисъл решение от 5 юни 2014 г., Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, т. 26 и 27).

27      Освен това Регламент № 44/2001, от една страна, и Регламент № 207/2009, от друга страна, не преследват едни и същи цели. Така, видно от съображения 12 и 13, Регламент № 44/2001 цели да предвиди, наред с местоживеенето на ответника, алтернативни основания за компетентност, основани на тясна връзка между съда и процесуалното действие или с оглед да се улесни доброто упражняване на правосъдие, или, що се отнася до застраховането, потребителските договори и трудовата заетост, да защити по-слабата страна с правила за компетентност, които са в по-висока степен благоприятни за нейните интереси, отколкото предвиждат общите правила.

28      От своя страна, съгласно съображения 15—17, Регламент № 207/2009 цели подобряване на защитата на марките на Европейския съюз и избягване на взаимнопротиворечиви решения на съдилищата, както и засягането на единния характер на тези марки, посредством решения на съдилищата за марките на Европейския съюз, които имат действие и се прилагат в целия Съюз.

29      Също така, за да се определят характеристиките на понятието „предприятие“ по смисъла на член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009, съгласно припомнената в точка 22 от настоящото решение практика на Съда, следва да се отчитат не само текстът на тази разпоредба, но и нейните контекст и цели.

30      Текстът на член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009 не уточнява понятието „предприятие“ за целите на неговото прилагане. Въпреки това от тази разпоредба следва, че ответник, който няма постоянен адрес в рамките на Съюза, може да има там едно или няколко предприятия, което a priori, изглежда, показва, че в последния случай могат да бъдат сезирани съдилищата на отделните държави членки, на чиято територия се намират тези предприятия.

31      Що се отнася до контекста, в който се вписва член 97 от Регламент № 207/2009, следва да се отбележи, че тази разпоредба гарантира, че в рамките на Съюза съществува съд за всички спорове относно нарушенията и валидността на марката на Европейския съюз. Този член, който съдържа редица основания за международна компетентност, в параграфи 1—4 изброява последователно критериите, въз основа на които може да се определи държавата членка, чиито юрисдикции са компетентни, при прилагане на член 98, параграф 1, буква a) от този регламент, да осигурят ефективна защита на марките на Европейския съюз на цялата му територия.

32      Член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009 установява като основно правило компетентността на съдилищата на държавата членка, на чиято територия е постоянният адрес на ответника, или, ако той няма постоянен адрес в една от държавите членки, в държавата членка, на чиято територия той има предприятие. Само ако ответникът няма нито постоянен адрес, нито предприятие на територията на държава — членка на Съюза, параграфи 2 и 3 от този член предвиждат съответно при условията на евентуалност компетентност на съдилищата по постоянния адрес или по предприятието на ищеца и при условията на евентуалност спрямо предходното — компетентност на съдилищата на държавата членка, в която се намира седалището на EUIPO.

33      Параграф 5 на този член въвежда по-специално компетентност на юрисдикциите на държавата членка, на чиято територия е било извършено нарушение или има опасност такова да бъде извършено, в която хипотеза обаче, както следва от член 98 от Регламент № 207/2009, съответната юрисдикция разполага с компетентност, ограничена до територията на нейната държава членка.

34      Както генералният адвокат отбелязва в точка 80 от своето заключение, член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009, който предвижда компетентност на съдилищата на територията на държавата членка, на която се намира предприятието на дружество, чието седалище не е в рамките на Съюза, съвсем не е изключение от принципа, че компетентността се основава на местоживеенето на ответника, както произтича от член 2, параграф 1 от Регламент № 44/2001 във връзка със съображение 11 от този регламент, а по-скоро го прилага, което е довод в полза на широко тълкуване на това понятие.

35      Всъщност това правило за компетентност има характер на общ принцип, израз е на максимата „actor sequitur forum rei“ и се обяснява с факта, че поначало дава възможност на ответника да се защити по-лесно (вж. в този смисъл решения от 13 юли 2000 г., Group Josi, C‑412/98, EU:C:2000:399, т. 35 и от 19 февруари 2002 г., Besix, C‑256/00, EU:C:2002:99, т. 52). То обаче е така, както отбелязва генералният адвокат в точка 82 от своето заключение, когато страната трябва да се защитава пред юрисдикциите на държава, в която тя има предприятие и с която при това положение е в по-голяма близост.

36      Това тълкуване не е в ущърб и на целите на правната уредба относно марката на Европейския съюз, припомнени в точка 28 от настоящото решение, при положение че решенията на съдилищата за марките на Европейския съюз, компетентни на основание член 97 от Регламент№ 207/2009, имат действие и се прилагат в целия Съюз.

37      От това широко тълкуване се налага изводът, че е необходимо да са налице материални признаци, въз основа на които може лесно да се установи наличието на „предприятие“ по смисъла на член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009. Ето защо, както отбелязва генералният адвокат в точка 52 от своето заключение, такова наличие изисква действително и стабилно присъствие под определена форма, от която се извършва търговска дейност и която се проявява посредством присъствието на персонал и на материално оборудване. По-нататък това предприятие трябва да има трайно външно проявление като продължение на основната организация (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 1978 г., Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, т. 11, от 18 март 1981 г., Blanckaert & Willems, 139/80, EU:C:1981:70, т. 12, от 9 декември 1987 г., SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, т. 10 и от 19 юли 2012 г., Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, т. 48).

38      В това отношение е без значение дали намиращото се на територията на държава членка предприятие на дружество, чието седалище е извън Съюза, има правосубектност (вж. в този смисъл решение от 15 декември 2011 г., Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, т. 54). Така третите лица трябва да могат да се осланят на създадената от предприятието външна форма, която действа като продължение на основната организация (вж. в този смисъл решение от 9 декември 1987 г., SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, т. 15).

39      Обстоятелството, че предприятието, установено в държавата членка, чиито юрисдикции са сезирани, е непряко дъщерно дружество на дружеството, чието седалище е извън Съюза, а не е негово пряко дъщерно дружество, също няма значение, стига да са изпълнени посочените в точка 37 от настоящото решение условия.

40      Освен това за целите на прилагането на член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009 по принцип е без значение дали така определеното предприятие е участвало в твърдяното нарушение. Всъщност освен това такова изискване, което не е предвидено в член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009, няма да е съвместимо и с необходимостта от широко тълкуване на понятието „предприятие“, припомнена в точка 34 от настоящото решение.

41      Предвид тези съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 97, параграф 1 от Регламент № 207/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че установено в държава членка юридически самостоятелно дружество, което е непряко дъщерно дружество на основна организация, чието седалище е извън Съюза, представлява по смисъла на посочената разпоредба „предприятие“ на тази основна организация, при положение че това дъщерно дружество е център на стопанска дейност, който в държавата членка, на чиято територия се намира, разполага с действително и стабилно присъствие под определена форма, от която се извършва търговска дейност и която има трайно външно проявление като продължение на основната организация.
 По съдебните разноски

42      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Член 97, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че установено в държава членка юридически самостоятелно дружество, което е непряко дъщерно дружество на основна организация, чието седалище е извън Европейския съюз, представлява по смисъла на посочената разпоредба „предприятие“ на тази основна организация, при положение че това дъщерно дружество е център на стопанска дейност, който в държавата членка, на чиято територия се намира, разполага с действително и стабилно присъствие под определена форма, от която се извършва търговска дейност и която има трайно външно проявление като продължение на основната организация.

Подписи

*Език на производството: немски


Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 28 март 1996 г. # Muireann Noonan срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Наемане - Отказ за допускане до участие в конкурс. # Дело T-60/92.