title: Дело T-662/20: Жалба, подадена на 5 ноември 2020 г. — Muratbey Gida/EUIPO — Ем Джей Дериз (Сирене във формата на тройна спирала)

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/28

      Жалба, подадена на 5 ноември 2020 г. — Muratbey Gida/EUIPO — Ем Джей Дериз (Сирене във формата на тройна спирала)
      (Дело T-662/20)
      (2021/C 9/40)
      Език на жалбата: английски

         Страни

         Жалбоподател: Muratbey Gida Sanayí Ve Tícaret AŞ (Истанбул, Турция) (представител: M. Schork, адвокат)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)

         Друга страна в производството пред апелативния състав: Ем Джей Дериз ЕООД (София, България)

         Данни за производството пред EUIPO

         Притежател на спорния промишлен дизайн: жалбоподателят в производството пред Общия съд

         Спорен промишлен дизайн: посочваща Европейския съюз международна регистрация на промишлен дизайн № DM/080641-0002 (жълто сирене във формата на тройна спирала)

         Обжалвано решение: решение на трети апелативен състав на EUIPO от 21 август 2020 г. по преписка R 1925/2019-3

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени обжалваното решение и да отхвърли направеното от другата страна в производството пред апелативния състав искане за обявяване на нищожността на оспорваната посочваща Европейския съюз международна регистрация № DM/080641-0002;

                  —

                  да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.

         Изложени основания

                  —

                  Нарушение на член 6 от Регламент № 6/2002 на Съвета,

                  —

                  Нарушение на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 на Съвета.


title: Дело T-663/20: Жалба, подадена на 30 октомври 2020 г. — One Voice/ECHA

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/28

      Жалба, подадена на 30 октомври 2020 г. — One Voice/ECHA
      (Дело T-663/20)
      (2021/C 9/41)
      Език на производството: френски

         Страни

         Жалбоподател: One Voice (Страсбург, Франция) (представител: A. Ghersi, avocate)

         Ответник: Европейска агенция по химикалите (ЕСНА)

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да приеме за установено, че апелативният съвет на ECHA е допуснал грешка в преценката на съотношението между Регламента относно козметичните продукти и Регламента REACH,

                  —

                  да приеме за установено, че апелативният съвет на ECHA е нарушил разпоредбите на Регламента REACH,
                  съответно,

                  —

                  да отмени решението на апелативния съвет ECHA от 18 август 2020 г. № A-009-2018,

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква две основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание: грешка в преценката на съотношението между Регламента относно козметичните продукти (1) и Регламента REACH (2). Според жалбоподателя апелативният съвет е допуснал грешка в преценката по член 18 от Регламента относно козметичните продукти в рамките на прилагането на Регламента REACH и е нарушил преследваната с Регламента относно козметичните продукти цел във връзка с изпитването върху животни. Накрая, жалбоподателят счита, че ECHA няма компетентност да дава обвързващо тълкуване на съотношението между Регламента относно козметичните продукти и Регламента REACH.

                  2.

                  Второ основание: нарушение на разпоредбите на Регламента REACH. В това отношение жалбоподателят по-специално твърди, че Регламентът REACH налага принципна забрана на изпитванията върху животни, освен в случаите, когато не е налице друго решение. Апелативният съвет обаче не е описал наличието на такова изключение в атакуваното решение.

         (1)  Регламент (ЕО) № 1223/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно козметичните продукти (ОВ L 342, 2009 г., стр. 59).

         (2)  Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията (ОВ L 396, 2006 г., стр. 1 и поправка в ОВ L 136, 2007 г., стр. 3, специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 60, стр. 3).


title: Дело T-664/20: Жалба, подадена на 30 октомври 2020 г. — One Voice/ECHA

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/29

      Жалба, подадена на 30 октомври 2020 г. — One Voice/ECHA
      (Дело T-664/20)
      (2021/C 9/42)
      Език на производството: френски

         Страни

         Жалбоподател: One Voice (Страсбург, Франция) (представител: A. Ghersi, avocate)

         Ответник: Европейска агенция по химикали

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да приеме и да постанови, че апелативният съвет на ECHA е допуснал грешка в преценката на съотношението между Регламента относно козметичните продукти и Регламента REACH,

                  —

                  да приеме и да постанови, че апелативният съвет на ECHA е нарушил разпоредбите на Регламента REACH,

            въз основа на това,

                  —

                  да отмени решение № A-010-2018 на апелативният съвет на ECHA от 18 август 2020 г.,

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква две основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание: грешка в преценката на съотношението между Регламента относно козметичните продукти (1) и Регламента REACH (2). Според жалбоподателя апелативният съвет е допуснал грешка в преценката на член 18 от Регламента относно козметичните продукти в рамките на прилагането на Регламента REACH и е допуснал противоречие с преследваната от Регламента относно козметичните продукти цел в областта на изпитването върху животни. Накрая, жалбоподателят счита, че ECHA не е компетентна да прави задължително тълкуване на съотношението между Регламента относно козметичните продукти и Регламента REACH.

                  2.

                  Второ основание: нарушение на разпоредбите на Регламента REACH. Жалбоподателят по-специално изтъква в това отношение, че Регламентът REACH урежда принципа на забраната на изпитването върху животни, освен ако не съществува никакво друго разрешение. Апелативният съвет обаче не откроил такова изключение в обжалваното решение.

         (1)  Регламент (ЕО) № 1223/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно козметичните продукти (ОВ L 342, 2009 г., стр. 59).

         (2)  Регламент (ЕО) № 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 година относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH), за създаване на Европейска агенция по химикали, за изменение на Директива 1999/45/ЕО и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 793/93 на Съвета и Регламент (ЕО) № 1488/94 на Комисията, както и на Директива 76/769/ЕИО на Съвета и директиви 91/155/ЕИО, 93/67/ЕИО, 93/105/ЕО и 2000/21/ЕО на Комисията (ОВ L 396, 2006 г., стр. 1, Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 60, стр. 3).


title: Дело T-671/20: Жалба, подадена на 9 ноември 2020 г. — OA/ЕИСК

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/30

      Жалба, подадена на 9 ноември 2020 г. — OA/ЕИСК
      (Дело T-671/20)
      (2021/C 9/43)
      Език на производството: френски

         Страни

         Жалбоподател: OA (представители: M. Casado García-Hirschfeld и M. Aboudi, avocats)

         Ответник: Европейски икономически и социален комитет

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да обяви жалбата за допустима,

                  —

                  да отмени обжалваното решение от 5 декември 2019 г., което е потвърдено с решението за отхвърляне на жалбата на жалбоподателя по административен ред от 5 март 2020 г.,

                  —

                  да разпореди поправяне на неимуществената вреда, възлизаща на 30 000 EUR, и поправяне на имуществената вреда, оценена в размер на 25 000 EUR,

                  —

                  да осъди ответника да заплати всички съдебни разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква две основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание: незачитане на процесуалните гаранции, предвидени в областта на административните и дисциплинарните разследвания, и нарушаване на принципите на безпристрастност и на добра администрация. В това отношение жалбоподателят твърди, че проведеното срещу него административно разследване е опорочено от редица формални и процедурни нередности.

                  2.

                  Второ основание: нарушаване на принципа на пропорционалност и явна грешка в преценката, както и наличие на злоупотреба с власт.


title: Дело T-672/20: Жалба, подадена на 6 ноември 2020 г. — Kerstens/Комисия

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/31

      Жалба, подадена на 6 ноември 2020 г. — Kerstens/Комисия
      (Дело T-672/20)
      (2021/C 9/44)
      Език на производството: френски

         Страни

         Жалбоподател: Petrus Kerstens (Ла Форклаз, Швейцария) (представител: C. Mourato, avocat)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени решението на Европейската комисия от 20 януари 2020 г., с което е отхвърлена молба за съдействие D/517/19 на г-н Petrus Kerstens от 17 септември 2019 г., подадена на основание членове 24 и 12а от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз,

                  —

                  да отмени решението на Европейската комисия от 31 януари 2020 г., с което е отхвърлена молба за съдействие D/516/19 на г-н Petrus Kerstens от 17 септември 2019 г., подадена на основание членове 24 и 12а от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз,

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски, на основание член 134 от Процедурния правилник на Общия съд.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят излага само едно основание в подкрепа на жалбата, с което твърди нарушение на принципа на добра администрация, а именно нарушение на правото на защита и по-специално на правото на изслушване, което произтича от член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права на Европейския съюз, тъй като жалбоподателят не бил изслушан от Комисията преди тя да приеме решенията, с които е отхвърлила молбите му за съдействие.


title: Дело T-677/20: Жалба, подадена на 13 ноември 2020 г. — Ryanair и Laudamotion/Комисия

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/31

      Жалба, подадена на 13 ноември 2020 г. — Ryanair и Laudamotion/Комисия
      (Дело T-677/20)
      (2021/C 9/45)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподатели: Ryanair DAC (Суордс, Ирландия) и Laudamotion GmbH (Швехат, Австрия) (представители: E. Vahida, F. Laprévote, V. Blanc, S. Rating и I. Metaxas-Maranghidis, адвокати)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателите молят Общия съд:

                  —

                  да отмени решение на Комисията от 6 юли 2020 година относно държавна помощ SA.57539 (2020/N) — Австрия — COVID-19 — Помощ за Austrian Airlines (1) и

                  —

                  да осъди Европейската комисия да плати съдебните разноски.

            Жалбоподателите са поискали жалбата им да бъде разгледана по реда на бързото производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателите изтъкват пет основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание, в което се твърди, че Европейската Комисия не е разгледала възможна помощ за или от Lufthansa.

                  2.

                  Второ основание, в което се твърди, че Европейската комисия е нарушила специфични разпоредби от ДФЕС и общи принципи на правото на Съюза относно забраната на дискриминацията, свободното предоставяне на услуги и свободното установяване, които стоят в основата на либерализацията на пазара на въздушния транспорт в ЕС. Либерализацията на въздушния транспорт е позволила растежа на истински паневропейски нискотарифни авиокомпании. Като е разрешила на Австрия да запази помощта за Austrian Airlines, Европейската комисия е игнорирала вредите, причинени на такива паневропейски авиокомпании от ограниченията за пътуване в резултат на кризата с COVID-19.

                  3.

                  Трето основание, в което се твърди, че Европейската комисия е приложила неправилно член 107, параграф 2, буква б) ДФЕС и е допуснала явни грешки в преценката в нейния анализ на пропорционалността на помощта по отношение на вредите, причинени от ограниченията за пътуване в резултат на кризата с COVID-19, и по-специално като е приела, че всички вреди, причинени на AUA от кризата с COVID-19, са пряка последица от ограниченията за пътуване, и като не е проверила дали Austrian Airlines е намалило всички разноски, които са могли да бъдат избегнати.

                  4.

                  Четвърто основание, в което се твърди, че Европейската комисия не е започнала официално производство по разследване, въпреки сериозните затруднения, и е нарушила процедурните права на жалбоподателите.

                  5.

                  Пето основание, в което се твърди, че Европейската комисия е нарушила задължението си за мотивиране.

         (1)  Решение на Европейската комисия от 6 юли 2020 година относно държавна помощ SA.57539 (2020/N) — Австрия– COVID-19 — Помощ за Austrian Airlines (ОВ C 346, 2020 г., стр. 2).


title: Дело T-689/20: Жалба, подадена на 17 ноември 2020 г. — HB/ЕИБ

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/32

      Жалба, подадена на 17 ноември 2020 г. — HB/ЕИБ
      (Дело T-689/20)
      (2021/C 9/46)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: HB (представител: C. Bernard-Glanz, lawyer)

         Ответник: Европейска инвестиционна банка (ЕИБ)

         Искания

      Жалбоподателката моли Общия съд:

                  —

                  да отмени решението на заместник-генералния секретар на ЕИБ от 27 април 2020 г. за прекратяването на договора ѝ, а доколкото е необходимо — и решението, с което се отхвърля подадената по административен ред жалба, и

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателката изтъква три основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание: явна грешка в преценката, нарушение на принципа на добра администрация и неизпълнение на задължението за полагане на грижа за служителите, доколкото:

                              —

                              прекратяването на договора на жалбоподателката поради бюджетни ограничения е явно неправилно и е в противоречие със Специфичното споразумение за отпускане на безвъзмездна финансова помощ JASPERS 2020 и решението на Управителния комитет на ЕИБ за 2019 г.,

                              —

                              прекратяването на договора на жалбоподателката поради това, че обемът на работата на отдел „Интелигентно развитие“ на JASPERS, в който тя е била назначена, бил по-малък, отколкото на останалите отдели на JASPERS, и затова нямало служебна необходимост тя да бъде оставена на длъжността си, е явно неправилно, и

                              —

                              прекратяването на договора на жалбоподателката е в явно противоречие с интереса на службата както от административна и финансова гледна точка, така и от гледна точка на обема на работата, и е в противоречие с принципа на добра администрация и задължението за полагане на грижа за служителите.

                  2.

                  Второ основание: решението е произволно и е взето в нарушение на принципа на добра администрация, доколкото щом ответникът твърди, че трябва да освободи част от персонала поради бюджетни ограничения, не е в съответствие с принципа на добра администрация и е произволно той да не приеме план за съкращения, включващ най-вече количествена оценка за броя на съкращаваните длъжности и обективни критерии за подбора им, въз основа на които да може да се вземат решения по отношение на отделните членове на персонала, преди да издава решения за прекратяване на договори като обжалваното от жалбоподателката.

                  3.

                  Трето основание: издаване на обжалваното решение от некомпетентен орган, доколкото то е прието от заместник-генералния секретар на ЕИБ, който няма правомощия за това.


title: Дело T-325/19: Определение на Общия съд от 6 октомври 2020 г. — Cipriani/EUIPO — Hotel Cipriani (ARRIGO CIPRIANI)

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/33

      Определение на Общия съд от 6 октомври 2020 г. — Cipriani/EUIPO — Hotel Cipriani (ARRIGO CIPRIANI)
      (Дело T-325/19) (1)

      (2021/C 9/47)
      Език на производството: английски
      Председателят на пети състав разпореди делото да бъде заличено от регистъра.

         (1)  ОВ C 246, 22.7.2019 г.


title: Съединени дела T-389/19—T-394/19, T-397/19, T-398/19, T-403/19, T-404/19, T-406/19, T-407/19, T-409/19—T-418/19, T-420/19—T-422/19, T-425/19—T-427/19, T-429/29—T-432/19, T-435/19, T-436/19, T-438/19—T-442/19, T-444/19—T-446/19, T-448/19—T-454/19, T-463/19 и T-465/19: Определение на Общия съд от 8 октомври 2020 г. — Coppo Gavazzi и др./Парламент

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/33

      Определение на Общия съд от 8 октомври 2020 г. — Coppo Gavazzi и др./Парламент
      (Съединени дела T-389/19—T-394/19, T-397/19, T-398/19, T-403/19, T-404/19, T-406/19, T-407/19, T-409/19—T-418/19, T-420/19—T-422/19, T-425/19—T-427/19, T-429/29—T-432/19, T-435/19, T-436/19, T-438/19—T-442/19, T-444/19—T-446/19, T-448/19—T-454/19, T-463/19 и T-465/19) (1)

      (2021/C 9/48)
      Език на производството: италиански
      Председателят на осми разширен състав разпореди дело Т-449/19 да бъде заличено от регистъра.

         (1)  ОВ C 270, 12.8.2019 г.


title: Дело T-573/19: Определение на Общия съд от 14 октомври 2020 г. — DS и др./Комисия и SEAE

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/34

      Определение на Общия съд от 14 октомври 2020 г. — DS и др./Комисия и SEAE
      (Дело T-573/19) (1)

      (2021/C 9/49)
      Език на производството: френски
      Председателят на седми състав разпореди делото да бъде заличено от регистъра.

         (1)  ОВ C 357, 21.10.2019 г.


title: Дело T-576/19: Определение на Общия съд от 14 октомври 2020 г. — DV и др./Комисия

text:
               11.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 9/34

      Определение на Общия съд от 14 октомври 2020 г. — DV и др./Комисия
      (Дело T-576/19) (1)

      (2021/C 9/50)
      Език на производството: френски
      Председателят на седми състав разпореди делото да бъде заличено от регистъра.

         (1)  ОВ C 357, 21.10.2019 г.


title: Молба за консултативно становище от Съда на ЕАСТ, подадена от Trygderetten по дело O срещу Arbeids- og velferdsdirektoratet (Дело E-13/20) 2021/C 15/05

text:
               14.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 15/5

      Молба за консултативно становище от Съда на ЕАСТ, подадена от Trygderetten по дело O срещу Arbeids- og velferdsdirektoratet
      (Дело E-13/20)
      (2021/C 15/05)
      На 9 септември 2020 г. до Съда на ЕАСТ беше отправена молба от Trygderetten (Националния съд по застрахователни спорове), получена в деловодството на Съда на 10 септември 2020 г., за консултативно становище по дело O срещу Arbeids- og velferdsdirektoratet по следните въпроси:

                  (1)

                  Съвместимо ли е с разпоредбите на Регламент (ЕО) № 883/2004, включително член 5, буква б), правото на парично обезщетение в случай на безработица да бъде обвързано от условието безработното лице да има престой в компетентната държава в случаите, в които членове 64, 65 или 65а не са приложими?

                  (2)

                  Прилага ли се член 36 от Споразумението за ЕИП, когато става въпрос за временен престой в друга държава от ЕИП, както е описано в този случай?

                  (3)

                  Представлява ли условието, описано във въпрос 1, ограничение на правото на свободно движение съгласно членове 31 или 36 от Споразумението за ЕИП?

                  (4)

                  Ако това е така, може ли ограничението да бъде обосновано с мотива, че:

                              —

                              престоят в компетентната държава осигурява на безработното лице по-добри стимули и възможности за търсене и намиране на работа?

                              —

                              престоят в компетентната държава гарантира, че безработното лице е на разположение на службите по заетостта, за да могат те (службите по заетостта) да следят дали безработното лице отговаря на изискванията за обезщетение за безработица?

                              —

                              престоят в компетентната държава предоставя на службите по заетостта по-добри възможности да преценяват дали безработното лице се наблюдава по подходящ начин?

                              —

                              изискването за престой гарантира икономическото равновесие на схемата за социално осигуряване?

                  (5)

                  Ако условието може да бъде обосновано, съвместимо ли е с членове 31 и 36 от Споразумението за ЕИП лице, което е имало престой в държава от ЕИП, различна от компетентната държава, без да е изпълнило задължението за уведомяване на компетентната институция за престоя, да може да бъде осъдено да възстанови обезщетението, получено по този начин неправомерно съгласно националното право? При утвърдителен отговор, съвместимо ли е с членове 31 и 36 от Споразумението за ЕИП да има възможност за налагане на повишена лихвена ставка в размер на 10 % на съответното лице?

                  (6)

                  Ако отговорът на въпрос 3 е отрицателен, приложими ли са членове 4, 6 или 7 от Директива 2004/38/ЕО в случай на временен престой на безработно лице в друга държава от ЕИП? Ако членове 4, 6 или 7 се прилагат и могат да бъдат противопоставени на държавата по произход, се поставят същите въпроси като във въпроси 3—5, доколкото е приложимо.


title: Дело C-809/18 P: Решение на Съда (пети състав) от 11 ноември 2020 г. — Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост/John Mills Ltd, Jerome Alexander Consulting Corp. (Обжалване — Марка на Европейския съюз — Регламент (ЕО) № 207/2009 — Производство по възражение — Относително основание за отказ — Член 8, параграф 3 — Приложно поле — Идентичност или сходство на заявената марка с по-ранна марка — Словна марка на Европейския съюз „MINERAL MAGIC“ — Заявка за регистрация, подадена от агента или представителя на притежателя на по-ранната марка — По-ранна национална словна марка „MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/2

      Решение на Съда (пети състав) от 11 ноември 2020 г. — Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост/John Mills Ltd, Jerome Alexander Consulting Corp.
      (Дело C-809/18 P) (1)

      (Обжалване - Марка на Европейския съюз - Регламент (ЕО) № 207/2009 - Производство по възражение - Относително основание за отказ - Член 8, параграф 3 - Приложно поле - Идентичност или сходство на заявената марка с по-ранна марка - Словна марка на Европейския съюз „MINERAL MAGIC“ - Заявка за регистрация, подадена от агента или представителя на притежателя на по-ранната марка - По-ранна национална словна марка „MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER)
      (2021/C 19/02)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) (представител: A. Lukošiūtė)

         Други страни в производството: John Mills Ltd (представител: S. Malynicz QC), Jerome Alexander Consulting Corp.

         Диспозитив

                  1)

                  Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 15 октомври 2018 г., John Mills/EUIPO — Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T-7/17, EU:T:2018:679).

                  2)

                  Отхвърля жалбата по дело T-7/17, подадена от John Mills Ltd срещу решение на първи апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 5 октомври 2016 г. (преписка R 2087/2015-1).

                  3)

                  Осъжда John Mills Ltd да понесе, освен направените от него съдебни разноски, и съдебните разноски на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) в настоящото производство по обжалване и в производството пред Общия съд, както и съдебните разноски на Jerome Alexander Consulting Corp. в производството пред Общия съд.

         (1)  ОВ C 148, 29.4.2019 г.


title: Дело C-42/19: Решение на Съда (първи състав) от 12 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Supremo Tribunal Administrativo — Португалия) — Sonaecom SGPS SA/Autoridade Tributária e Aduaneira (Преюдициално запитване — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Шеста директива 77/388/ЕИО — Член 4 — Понятие за данъчнозадължено лице — Смесено холдингово дружество — Член 17 — Право на приспадане на ДДС, заплатения по предходни доставки от смесено холдингово дружество за консултантски услуги във връзка с пазарно проучване с оглед на евентуалното придобиване на дялови участия в други дружества — Отказ от проектите за придобиване — ДДС, платен по получени доставки за банкова комисиона за организация и структуриране на облигационен заем, предназначен да осигури на дъщерните дружества необходимите средства за извършване на инвестиции — Неосъществени инвестиции)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/3

      Решение на Съда (първи състав) от 12 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Supremo Tribunal Administrativo — Португалия) — Sonaecom SGPS SA/Autoridade Tributária e Aduaneira
      (Дело C-42/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Данък върху добавената стойност (ДДС) - Шеста директива 77/388/ЕИО - Член 4 - Понятие за данъчнозадължено лице - Смесено холдингово дружество - Член 17 - Право на приспадане на ДДС, заплатения по предходни доставки от смесено холдингово дружество за консултантски услуги във връзка с пазарно проучване с оглед на евентуалното придобиване на дялови участия в други дружества - Отказ от проектите за придобиване - ДДС, платен по получени доставки за банкова комисиона за организация и структуриране на облигационен заем, предназначен да осигури на дъщерните дружества необходимите средства за извършване на инвестиции - Неосъществени инвестиции)
      (2021/C 19/03)
      Език на производството: португалски

         Запитваща юрисдикция

      Supremo Tribunal Administrativo

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Sonaecom SGPS SA

         Ответник: Autoridade Tributária e Aduaneira

         Диспозитив

                  1)

                  Член 4, параграфи 1 и 2, както и член 17, параграфи 1, 2 и 5 от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа трябва да се тълкуват в смисъл, че смесено холдингово дружество, чиято намеса в управлението на дъщерните му дружества е многократна, няма право да приспадне платения ДДС върху комисиона, платена на кредитна институция за организацията и структурирането на облигационен заем, предназначен за осъществяване на инвестиции в определен сектор, когато в крайна сметка тези инвестиции не са се осъществили и полученият чрез този заем капитал е бил изцяло внесен в дружеството майка на групата под формата на заем.

                  2)

                  Член 4, параграфи 1 и 2, както и член 17, параграфи 1, 2 и 5 от Шеста директива 77/388 трябва да се тълкуват в смисъл, че смесено холдингово дружество, чиято намеса в управлението на дъщерните му дружества е многократна, няма право да приспадне платения данък върху добавената стойност върху комисиона, платена на кредитна институция за организацията и структурирането на облигационен заем, предназначен за осъществяване на инвестиции в определен сектор, когато в крайна сметка тези инвестиции не са се осъществили и полученият чрез този заем капитал е бил изцяло внесен в дружеството майка на групата под формата на заем.

         (1)  ОВ C 139, 15.4.2019 г.


title: Дело C-61/19: Решение на Съда (втори състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Tribunalul Bucureşti — Румъния) — Orange România SA/Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP) (Преюдициално запитване — Директива 95/46/ЕО — Член 2, буква з) и член 7, буква a) — Регламент (ЕС) 2016/679 — Член 4, точка 11 и член 6, параграф 1, буква a) — Обработване на лични данни и защита на личния живот — Събиране и съхраняване на копия от документи за самоличност от доставчик на мобилни далекосъобщителни услуги — Понятие за „съгласие“ на субекта на данни — Свободно, конкретно и информирано изразяване на воля — Деклариране на съгласие чрез отметка в съответното поле — Подписване на договора от субекта на данни — Тежест на доказване)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/4

      Решение на Съда (втори състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Tribunalul Bucureşti — Румъния) — Orange România SA/Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
      (Дело C-61/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Директива 95/46/ЕО - Член 2, буква з) и член 7, буква a) - Регламент (ЕС) 2016/679 - Член 4, точка 11 и член 6, параграф 1, буква a) - Обработване на лични данни и защита на личния живот - Събиране и съхраняване на копия от документи за самоличност от доставчик на мобилни далекосъобщителни услуги - Понятие за „съгласие“ на субекта на данни - Свободно, конкретно и информирано изразяване на воля - Деклариране на съгласие чрез отметка в съответното поле - Подписване на договора от субекта на данни - Тежест на доказване)
      (2021/C 19/04)
      Език на производството: румънски

         Запитваща юрисдикция

      Tribunalul Bucureşti

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Orange România SA

         Ответник: Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)

         Диспозитив

      Член 2, буква з) и член 7, буква a) от Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 година за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни, както и член 4, точка 11 и член 6, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) трябва да се тълкуват в смисъл, че администраторът на лични данни трябва да докаже, че субектът на данни с активно поведение е изразил съгласието си за обработване на неговите лични данни и че предварително е бил информиран за всички обстоятелства по това обработване в разбираема и леснодостъпна форма, на ясен и прост език, позволяващи му лесно да определи последиците от това съгласие, така че да се гарантира, че същото е дадено при пълно познаване на фактите. Договор за предоставяне на далекосъобщителни услуги, съдържащ клауза, че субектът на данни е информиран за и се е съгласил със събирането и съхраняването с идентификационна цел на копие от документа му за самоличност, не е годен да докаже, че субектът на данни е дал надлежно по смисъла на тези разпоредби съгласие за събирането и съхраняването, когато:

                  —

                  полето относно тази клауза е отметнато от администратора на лични данни преди подписването на договора или когато

                  —

                  уговорките в посочения договор могат да въведат субекта на данни в заблуждение относно възможността да сключи договора дори ако отказва да даде съгласие за обработването на неговите лични данни, или когато

                  —

                  този администратор неоправдано е нарушил свободния избор на субекта на данни да се противопостави на събирането и съхраняването, като е изисквал от него, за да откаже да даде съгласието си, да попълни допълнителен формуляр, отразяващ този отказ.

         (1)  ОВ C 164, 13.5.2019 г.


title: Дело C-287/19: Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof — Австрия) — DenizBank AG/Verein für Konsumenteninformation (Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива (ЕС) 2015/2366 — Платежни услуги във вътрешния пазар — Член 4, точка 14 — Понятието „платежен инструмент“ — Персонализирани многофункционални банкови карти — Функцията за комуникация в близък обсег (NFC) — Член 52, точка 6, буква a) и член 54, параграф 1 — Информация, която следва да се предоставя на ползвателя — Изменения в условията на рамков договор — Мълчаливо приемане — Член 63, параграф 1, букви a) и б) — Права и задължения, свързани с платежните услуги — Дерогация за платежните инструменти с ниска стойност — Условия за прилагане — Платежен инструмент, който не може да бъде блокиран — Платежен инструмент, използван анонимно — Ограничаване на действието на съдебното решение във времето)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/5

      Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof — Австрия) — DenizBank AG/Verein für Konsumenteninformation
      (Дело C-287/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Защита на потребителите - Директива (ЕС) 2015/2366 - Платежни услуги във вътрешния пазар - Член 4, точка 14 - Понятието „платежен инструмент“ - Персонализирани многофункционални банкови карти - Функцията за комуникация в близък обсег (NFC) - Член 52, точка 6, буква a) и член 54, параграф 1 - Информация, която следва да се предоставя на ползвателя - Изменения в условията на рамков договор - Мълчаливо приемане - Член 63, параграф 1, букви a) и б) - Права и задължения, свързани с платежните услуги - Дерогация за платежните инструменти с ниска стойност - Условия за прилагане - Платежен инструмент, който не може да бъде блокиран - Платежен инструмент, използван анонимно - Ограничаване на действието на съдебното решение във времето)
      (2021/C 19/05)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Oberster Gerichtshof

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: DenizBank AG

         Ответник: Verein für Konsumenteninformation

         Диспозитив

                  1.

                  Член 52, точка 6, буква а) от Директива (ЕС) 2015/2366 на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година за платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2009/110/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО, във връзка с член 54, параграф 1 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че той урежда информацията и условията, които следва да предостави доставчикът на платежни услуги, желаещ да уговори с ползвателя на своите услуги презумпция за приемане относно измененията, в съответствие с реда и условията, предвидени в тези разпоредби, на рамковия договор, сключен между тях, но не предвижда ограничения относно качеството на ползвателя или вида договорни клаузи, които могат да бъдат предмет на такова споразумение, без обаче да засяга възможността за контрол на неравноправния характер на тези клаузи с оглед на разпоредбите на Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, когато ползвателят притежава качеството на потребител.

                  2.

                  Член 4, точка 14 от Директива 2015/2366 трябва да се тълкува в смисъл, че функцията за комуникация в близък обсег (Near Field Communication), която персонализирана многофункционална банкова карта е оборудвана да осъществява и която позволява извършване на плащания на малки суми от свързаната с тази карта банкова сметка, представлява „плажен инструмент“ съгласно определението в тази разпоредба.

                  3.

                  Член 63, параграф 1, буква б) от Директива 2015/2366 трябва да се тълкува в смисъл, че безконтактното плащане на сума с ниска стойност посредством функцията за комуникация в близък обсег (Near Field Communication) на персонализирана многофункционална банкова карта представлява „анонимно“ използване на разглеждания платежен инструмент по смисъла на тази дерогираща разпоредба.

                  4.

                  Член 63, параграф 1, буква а) от Директива 2015/2366 трябва да се тълкува в смисъл, че доставчик на платежни услуги, който възнамерява да се ползва от дерогацията, предвидена в тази разпоредба, не може да се ограничи с твърдението, че е невъзможно да се блокира съответният платежен инструмент или да се предотврати по-нататъшното му използване, при положение че с оглед на обективното състояние на наличните технически познания подобна невъзможност не може да бъде установена.

         (1)  ОВ C 246, 22.7.2019 г.


title: Дело C-300/19: Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Juzgado de lo Social n° 3 de Barcelona — Испания) — UQ/Marclean Technologies, S.L.U. (Преюдициално запитване — Социална политика — Колективни уволнения — Директива 98/59/ЕО — Член 1, параграф 1, първа алинея, буква а) — Понятието „колективно уволнение“ — Начини за изчисляване на броя на уволнените работници — Референтен период, който да се вземе предвид)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/6

      Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona — Испания) — UQ/Marclean Technologies, S.L.U.
      (Дело C-300/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Социална политика - Колективни уволнения - Директива 98/59/ЕО - Член 1, параграф 1, първа алинея, буква а) - Понятието „колективно уволнение“ - Начини за изчисляване на броя на уволнените работници - Референтен период, който да се вземе предвид)
      (2021/C 19/06)
      Език на производството: испански

         Запитваща юрисдикция

      Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona

         Страни в главното производство

         Ищца: UQ

         Ответник: Marclean Technologies, S.L.U.

         в присъствието на: Ministerio Fiscal, Fondo de Garantía Salarial,

         Диспозитив

      Член 1, параграф 1, първа алинея, буква а) от Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите членки в областта на колективните уволнения трябва да се тълкува в смисъл, че за да се прецени дали спорното индивидуално уволнение е част от колективно уволнение, референтният период, предвиден в тази разпоредба, за да се определи дали е налице колективно уволнение, трябва да се изчисли, като се вземе предвид всеки период от 30 или 90 последователни дни, в който попада това индивидуално уволнение и през който работодателят е уволнил най-голям брой работници по една или повече причини, несвързани с тях, по смисъла на същата тази разпоредба.

         (1)  ОВ C 295, 2.9.2019 г.


title: Дело C-433/19: Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof — Австрия) — Ellmes Property Services Limited/SP (Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Член 24, точка 1 — Изключителна компетентност по дела с предмет вещни права върху недвижим имот — Член 7, точка 1, буква а) — Специална компетентност по дела, свързани с договор — Съдебен иск на етажен собственик срещу друг етажен собственик за преустановяване на ползването с туристическа цел на имот в режим на етажна собственост)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/8

      Решение на Съда (първи състав) от 11 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof — Австрия) — Ellmes Property Services Limited/SP
      (Дело C-433/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси - Регламент (ЕС) № 1215/2012 - Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела - Член 24, точка 1 - Изключителна компетентност по дела с предмет вещни права върху недвижим имот - Член 7, точка 1, буква а) - Специална компетентност по дела, свързани с договор - Съдебен иск на етажен собственик срещу друг етажен собственик за преустановяване на ползването с туристическа цел на имот в режим на етажна собственост)
      (2021/C 19/09)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Oberster Gerichtshof

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Ellmes Property Services Limited

         Ответник: SP

         Диспозитив

                  1.

                  Член 24, точка 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че иск, с който етажен собственик цели да се забрани на друг етажен собственик в същата сграда да променя самоволно и без съгласието на останалите етажни собственици предназначението на своя имот, предвидено в договор за етажна собственост, трябва да се разглежда като иск относно „вещни права върху недвижим имот“ по смисъла на тази разпоредба, при условие че това предназначение е противопоставимо не само на етажните собственици в посочената сграда, но и по отношение на всички, което запитващата юрисдикция следва да провери.

                  2.

                  Член 7, точка 1, буква а) от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата, при която предназначението на недвижим имот в режим на етажна собственост, предвидено в договор за етажна собственост, не е противопоставимо на всички, иск, с който етажен собственик цели да се забрани на друг етажен собственик в същата сграда да променя самоволно и без съгласието на останалите етажни собственици това предназначение, трябва да се разглежда като иск, „свързан с договор“ по смисъла на тази разпоредба. Освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, мястото на изпълнение на задължението, на което се основава този иск, е мястото, където се намира посоченият имот.

         (1)  ОВ C 357, 21.10.2019 г.


title: Дело C-446/19 P: Решение на Съда (осми състав) от 12 ноември 2020 г. — Stephan Fleig/Европейска служба за външна дейност (Жалба — Публична служба — Договорно наети служители — Европейска служба за външна дейност (ЕСВД) — Член 47, буква в), подточка i) от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз — Прекратяване на договор за неопределено време — Професионално заболяване — Прекъсване на връзките на доверие — Право на справедлив съдебен процес — Член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз — Задължение за полагане на дължимата грижа — Членове 30 и 41 от Хартата на основните права — Изопачаване на фактите — Обхват на съдебния контрол)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/9

      Решение на Съда (осми състав) от 12 ноември 2020 г. — Stephan Fleig/Европейска служба за външна дейност
      (Дело C-446/19 P) (1)

      (Жалба - Публична служба - Договорно наети служители - Европейска служба за външна дейност (ЕСВД) - Член 47, буква в), подточка i) от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз - Прекратяване на договор за неопределено време - Професионално заболяване - Прекъсване на връзките на доверие - Право на справедлив съдебен процес - Член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз - Задължение за полагане на дължимата грижа - Членове 30 и 41 от Хартата на основните права - Изопачаване на фактите - Обхват на съдебния контрол)
      (2021/C 19/10)
      Език на производството: немски

         Страни

         Жалбоподател: Stephan Fleig (представител: H. Tettenborn, адвокат)

         Друга страна в производството: Европейска служба за външна дейност (представители: S. Marquardt и R.C. Weiss)

         Диспозитив

                  1)

                  Отхвърля жалбата.

                  2)

                  Осъжда Stephan Fleig да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 337, 7.10.2019 г.


title: Дело C-676/19 P: Решение на Съда (седми състав) от 12 ноември 2020 г. — Bruno Gollnisch/Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз (Обжалване — Институционално право — Европейския парламент — Правна уредба относно разноските и надбавките на членовете на Европейския парламент — Надбавка за парламентарни сътрудници — Събиране на недължимо платените суми — Действие на решение на Съда)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/9

      Решение на Съда (седми състав) от 12 ноември 2020 г. — Bruno Gollnisch/Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз
      (Дело C-676/19 P) (1)

      (Обжалване - Институционално право - Европейския парламент - Правна уредба относно разноските и надбавките на членовете на Европейския парламент - Надбавка за парламентарни сътрудници - Събиране на недължимо платените суми - Действие на решение на Съда)
      (2021/C 19/11)
      Език на производството: френски

         Страни

         Жалбоподател: Bruno Gollnisch (представител: B. Bonnefoy-Claudet, avocat)

         Други страни в производството: Европейския парламент (представители: S. Seyr и M. Ecker), Съвет на Европейския съюз

         Диспозитив

                  1)

                  Отхвърля жалбата.

                  2)

                  Осъжда г-н Bruno Gollnisch да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 363, 28.10.2019 г.


title: Дело C-734/19: Решение на Съда (осми състав) от 12 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Tribunalul Bucureşti — Румъния) — ITH Comercial Timişoara SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice (Преюдициално запитване — Обща система на данъка върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Отказ от първоначално планираната дейност — Корекция на приспаданията на платения по получени доставки ДДС — Дейност в областта на недвижимите имоти)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/10

      Решение на Съда (осми състав) от 12 ноември 2020 г. (преюдициално запитване от Tribunalul Bucureşti — Румъния) — ITH Comercial Timişoara SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice
      (Дело C-734/19) (1)

      (Преюдициално запитване - Обща система на данъка върху добавената стойност (ДДС) - Директива 2006/112/ЕО - Приспадане на данъка, платен за получена доставка - Отказ от първоначално планираната дейност - Корекция на приспаданията на платения по получени доставки ДДС - Дейност в областта на недвижимите имоти)
      (2021/C 19/12)
      Език на производството: румънски

         Запитваща юрисдикция

      Tribunalul Bucureşti

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: ITH Comercial Timişoara SRL

         Ответници: Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice

         Диспозитив

                  1)

                  Членове 167, 168, 184 и 185 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкуват в смисъл, че правото на приспадане на платения по получени доставки данък върху добавената стойност (ДДС) за стоки — в случая недвижими имоти — и за услуги, придобити за осъществяване на облагаеми сделки, се запазва, когато първоначално предвидените инвестиционни проекти са изоставени поради обстоятелства, които не зависят от волята на данъчнозадълженото лице, и че не трябва да се извършва корекция на този ДДС, ако данъчнозадълженото лице все още има намерение да използва посочените стоки за целите на облагаема дейност.

                  2)

                  Директива 2006/112, и по-специално член 28, трябва да се тълкува в смисъл, че когато не е налице договор за поръчка без упълномощаване, механизмът, свързан с фигурата на комисионер, не се прилага, когато данъчнозадълженото лице строи сграда в съответствие с нуждите и изискванията на друго лице, което да вземе сградата под наем.

         (1)  ОВ C 54, 17.2.2020 г.


title: Дело C-796/19: Решение на Съда (десети състав) от 12 ноември 2020 г. — Европейска комисия/Република Австрия (Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2007/59/ЕО — Сертифициране на машинисти — Член 3, буква а) — Компетентен национален орган — Директива 2004/49/ЕО — Член 16, параграф 1 — Орган по безопасността — Определяне на няколко органа)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/10

      Решение на Съда (десети състав) от 12 ноември 2020 г. — Европейска комисия/Република Австрия
      (Дело C-796/19) (1)

      (Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 2007/59/ЕО - Сертифициране на машинисти - Член 3, буква а) - Компетентен национален орган - Директива 2004/49/ЕО - Член 16, параграф 1 - Орган по безопасността - Определяне на няколко органа)
      (2021/C 19/13)
      Език на производството: немски

         Страни

         Ищец: Европейска комисия (представители W. Mölls и C. Vrignon)

         Ответник: Република Австрия (представители: J. Schmoll и A. Posch)

         Диспозитив

                  1)

                  Като е определила за „компетентен орган“ за целите на Директива 2007/59/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2007 година за сертифициране на машинисти, управляващи локомотиви и влакове в рамките на железопътната система на Общността орган, различен от органа по безопасността, посочен в член 16 от Директива 2004/49/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно безопасността на железопътния транспорт в Общността и за изменение на Директива 95/18/ЕО на Съвета относно лицензирането на железопътните предприятия и Директива 2001/14/ЕО относно разпределяне на капацитета на железопътната инфраструктура и събиране на такси за ползване на железопътната инфраструктура и за сертифициране за безопасност (Директива относно безопасността на железопътния транспорт), Република Австрия не е изпълнила задълженията си по член 3, буква а) от Директива 2007/59.

                  2)

                  Осъжда Република Австрия да заплати, освен направените от нея съдебни разноски, и тези на Европейската комисия.

         (1)  ОВ C 432, 23.12.2019 г.


title: Дело C-842/19: Решение на Съда (шести състав) от 12 ноември 2020 г. — Европейска комисия/Кралство Белгия (Неизпълнение на задължения от държава членка — Решение на Съда, с което се установява неизпълнение на задължения — Неизпълнение — Свободно движение на капитали — Член 63 ДФЕС — Несъвместимост на белгийските данъчни разпоредби относно доходите от недвижими имоти, разположени в чужбина — Член 260, параграф 2 ДФЕС — Искане за налагане на периодична имуществена санкция и на еднократно платима сума)

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/11

      Решение на Съда (шести състав) от 12 ноември 2020 г. — Европейска комисия/Кралство Белгия
      (Дело C-842/19) (1)

      (Неизпълнение на задължения от държава членка - Решение на Съда, с което се установява неизпълнение на задължения - Неизпълнение - Свободно движение на капитали - Член 63 ДФЕС - Несъвместимост на белгийските данъчни разпоредби относно доходите от недвижими имоти, разположени в чужбина - Член 260, параграф 2 ДФЕС - Искане за налагане на периодична имуществена санкция и на еднократно платима сума)
      (2021/C 19/14)
      Език на производството: френски

         Страни

         Ищец: Европейска комисия (представители: W. Roels и A. Armenia)

         Ответник: Кралство Белгия (представители: P. Cottin, J.-C. Halleux и C. Pochet)

         Диспозитив

                  1)

                  Като не е приело всички необходими мерки за изпълнение на решението от 12 април 2018 г., Комисия/Белгия (C-110/17, EU:C:2018:250), Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по силата на член 260, параграф 1 ДФЕС.

                  2)

                  Осъжда Кралство Белгия да плати на Европейската комисия еднократно платима сума от 2 000 000 EUR.

                  3)

                  Осъжда Кралство Белгия да плати на Европейската комисия имуществена санкция в размер на 7 500 EUR на ден, считано от обявяването на настоящото решение до датата на изпълнението на решението от 12 април 2018 г., Комисия/Белгия (C-110/17, EU:C:2018:250).

                  4)

                  Осъжда Кралство Белгия да заплати съдебните разноски.

         (1)  ОВ C 45, 10.2.2020 г.


title: Дело C-41/20: Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — DQ/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/12

      Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — DQ/Wallonische Region
      (Дело C-41/20)
      (2021/C 19/15)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: DQ

         Ответник: Регион Валония

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Противоречи ли на относимите разпоредби от правото на Съюза, и по-специално, от една страна, на членове 20 и 21 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно свободното движение на хора и капитали, и/или, от друга страна, на членове 63 и 64 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно на свободното движение на капитали, които са две от четирите основни свободи на Европейския съюз, национална правна уредба, както тя се прилага от административните органи, а именно, че ползването без задължение за повторна регистрация на чуждестранно моторно превозно средство, което спорадично и краткосрочно се предоставя на гражданин с местоживеене в Белгия от гражданин с местоживеене в друга държава членка, се обуславя от изпълнението на изискването този гражданин с местоживеене в Белгия да разполага в превозното средство удостоверение за частно ползване на моторното превозно средство, т.е. с удостоверение по смисъла на член 3, параграф 2, точка 6 от Кралски указ от 20 юли 2001 г. за регистрацията на моторните превозни средства?

                  2)

                  Обоснована ли е национална правна уредба като описаната по-горе и прилагана от Регион Валония от изискванията за обществена сигурност или от други защитни мерки, и необходимо ли е да се спазва тази национална уредба, която се тълкува в смисъл, че предвижда императивно изискване в моторното превозно средство да се намира издаден от чуждестранния му собственик документ, с който се разрешава ползването на това моторно превозно средство за ограничен и ясно посочен срок, за да може се постигне преследваната цел, или тази цел би могла да се постигне и с други средства, които не са толкова стриктни и формалистични?

            На 10 септември 2020 г. Съдът на Европейския съюз (шести състав) произнася следното определение:
      Член 63, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба на държава членка, предвиждаща, че лице с местоживеене в тази държава членка, на което е предоставено за безплатно и краткосрочно ползване моторно превозно средство от неговия притежател с местоживеене в друга държава членка, където е и регистрирано това моторно превозно средство, може да претендира дерогация от задължението за регистрация в сила в държавата членка по местоживеенето на първото лице единствено тогава, когато документите, доказващи, че съответното лице изпълнява критериите за тази дерогация, са във всеки един момент на разположение в посоченото превозно средство, без да е налице възможност за последващото им представяне.


title: Дело C-42/20: Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — FS/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/12

      Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — FS/Wallonische Region
      (Дело C-42/20)
      (2021/C 19/16)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: FS

         Ответник: Регион Валония

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Противоречи ли на относимите разпоредби от правото на Съюза, и по-специално, от една страна, на членове 20 и 21 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно свободното движение на хора, на член 45 ДФЕС (свободно движение на работници), на член 49 ДФЕС (свобода на установяване) и на член 56 ДФЕС (свобода на предоставяне на услуги) национална правна уредба, както тя се прилага от административните органи, а именно, че ползването без задължение за повторна регистрация на чуждестранно моторно превозно средство, което спорадично и краткосрочно се предоставя за ползване на гражданин с местоживеене в Белгия от гражданин с местоживеене в друга държава членка, се обуславя от изпълнението на изискването този гражданин с местоживеене в Белгия да разполага в превозното средство удостоверение за частно ползване на моторното превозно средство, т.е. с удостоверение по смисъла на член 3, параграф 2, точка 6 от Кралски указ от 20 юли 2001 г. за регистрацията на моторните превозни средства?

                  2)

                  Обоснована ли е национална правна уредба като описаната по-горе и прилагана от Регион Валония от изискванията за обществена сигурност или от други защитни мерки, и необходимо ли е да се спазва тази национална уредба, която се тълкува в смисъл, че предвижда императивно изискване в моторното превозно средство да се намира издаден от чуждестранния му собственик документ, с който се разрешава ползването на това моторно превозно средство за ограничен и ясно посочен срок, без да е налице възможност за последващо представяне на този документ, за да може се постигне преследваната цел, или тази цел би могла да се постигне и с други средства, които не са толкова стриктни и формалистични?

            На 10 септември 2020 г. Съдът на Европейския съюз (шести състав) произнася следното определение:
      Член 63, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба на държава членка, предвиждаща, че лице с местоживеене в тази държава членка, на което е предоставено за безплатно и краткосрочно ползване моторно превозно средство от неговия притежател с местоживеене в друга държава членка, където е и регистрирано това моторно превозно средство, може да претендира дерогация от задължението за регистрация в сила в държавата членка по местоживеенето на първото лице единствено тогава, когато документите, доказващи, че съответното лице изпълнява критериите за тази дерогация, са във всеки един момент на разположение в посоченото превозно средство, без да е налице възможност за последващото им представяне.


title: Дело C-43/20: Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — HU/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/13

      Преюдициално запитване от Gericht Erster Instanz Eupen (Белгия), постъпило на 28 януари 2020 г. — HU/Wallonische Region
      (Дело C-43/20)
      (2021/C 19/17)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Gericht Erster Instanz Eupen

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: HU

         Ответник: Регион Валония

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Противоречи ли на относимите разпоредби от правото на Съюза, и по-специално, от една страна, на членове 20 и 21 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно свободното движение на хора и капитали, и/или, от друга страна, на членове 63 и 64 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно на свободното движение на капитали, които са две от четирите основни свободи на Европейския съюз, национална правна уредба, както тя се прилага от административните органи, а именно, че ползването без задължение за повторна регистрация на чуждестранно моторно превозно средство, което спорадично и краткосрочно се предоставя на гражданин с местоживеене в Белгия от гражданин с местоживеене в друга държава членка, се обуславя от изпълнението на изискването този гражданин с местоживеене в Белгия да разполага в превозното средство удостоверение за частно ползване на моторното превозно средство, т.е. с удостоверение по смисъла на член 3, параграф 2, точка 6 от Кралски указ от 20 юли 2001 г. за регистрацията на моторните превозни средства?

                  2)

                  Обоснована ли е национална правна уредба като описаната по-горе и прилагана от Регион Валония от изискванията за обществена сигурност или от други защитни мерки, и необходимо ли е да се спазва тази национална уредба, която се тълкува в смисъл, че предвижда императивно изискване в моторното превозно средство да се намира издаден от чуждестранния му собственик документ, с който се разрешава ползването на това моторно превозно средство за ограничен и ясно посочен срок, за да може се постигне преследваната цел, или тази цел би могла да се постигне и с други средства, които не са толкова стриктни и формалистични?

            На 10 септември 2020 г. Съдът на Европейския съюз (шести състав) произнася следното определение:
      Член 63, параграф 1 ДФЕС следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба на държава членка, предвиждаща, че лице с местоживеене в тази държава членка, на което е предоставено за безплатно и краткосрочно ползване моторно превозно средство от неговия притежател с местоживеене в друга държава членка, където е и регистрирано това моторно превозно средство, може да претендира дерогация от задължението за регистрация в сила в държавата членка по местоживеенето на първото лице единствено тогава, когато документите, доказващи, че съответното лице изпълнява критериите за тази дерогация, са във всеки един момент на разположение в посоченото превозно средство, без да е налице възможност за последващото им представяне.


title: Дело C-173/20: Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 23 април 2020 г. — AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/14

      Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 23 април 2020 г. — AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia
      (Дело C-173/20)
      (2021/C 19/18)
      Език на производството: италиански

         Запитваща юрисдикция

      Consiglio di Stato

         Страни в главното производство

         Жалбоподатели: AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ

         Ответници: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Допуска ли клауза 5 от Рамковото споразумение към Директива № 1999/70/ЕО (Директива на Съвета относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), наричана по-нататък „Директивата“) (1), озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, и разглеждана във връзка със съображения 6 и 7 и с клауза 4 от това споразумение („Принцип на недискриминация“), както и в светлината на принципите на равностойност, на ефективност и на принципа за полезния ефект на правото [на Европейския съюз], национална правна уредба, в конкретния случай член 24, алинея 3, буква a) и член 22, алинея 9 от Закон 240/2010, която позволява на университетите да използват, без ограничения в количествено отношение, срочни договори за изследовател с тригодишна продължителност и които могат да бъдат продължени с две години, без сключването и продължаването им да се обуславя от каквото и да било обективно основание, свързано с временни или извънредни нужди на учебното заведение, което ги разпорежда[,] и която предвижда — като единствено ограничение за използването на многобройни срочни трудови правоотношения със същото лице — само продължителност, непревишаваща дванадесет години, включително непоследователни?

                  2)

                  Допуска ли посочената клауза 5 от Рамковото споразумение, разглеждана във връзка със съображения 6 и 7 от Директивата и с посочената клауза 4 от това споразумение, както и в светлината на полезния ефект на правото на Европейския съюз, национална правна уредба (в настоящия случай член 24 и член 29, алинея 1 от Закон 240/2010), доколкото позволява на университетите да назначават единствено изследователи за определен срок, без да обвързва съответното решение с наличието на временни или извънредни нужди, без налагането на каквито и да било ограничения, посредством потенциално неопределен брой последователни срочни трудови договори, за обичайните преподавателски и научноизследователски нужди на тези университети?

                  3)

                  Допуска ли клауза 4 от същото рамково споразумение национална правна уредба като член 20, алинея 1 от Законодателен декрет 75/2017 (съгласно тълкуването, дадено му в посоченото циркулярно писмо № 3/2017 на министъра), която, въпреки че признава възможността за стабилизиране на изследователите на срочни трудови договори в публичноправните научноизследователски институции — но само ако са прослужили поне три години до 31 декември 2017 г. — не я допуска за университетските изследователи на срочен трудов договор само защото член 22, алинея 16 от Законодателен декрет 75/2017 е причислил трудовото им правоотношение, макар и основаващо се по закон на трудов договор, към „публичноправния режим“, независимо от това че член 22, алинея 9 от Закон 240/2010 подчинява изследователите в научноизследователските институции и университетите на същото правило за максимална продължителност, която могат да имат поддържаните срочни трудови правоотношения, под формата на договори по член 24 или на ваучери за изследвания, посочени в същия член 22, с университетите и с научноизследователските институции?

                  4)

                  Допускат ли принципите на равностойност и на ефективност, и този за полезния ефект на правото на ЕС, във връзка с Рамковото споразумение, както и принципът на недискриминация, съдържащ се в клауза 4 от него, национална правна уредба (член 24, алинея 3, буква a) от Закон 240/2010 и член 29, алинея 2, буква d) и алинея 4 от Законодателен декрет 81/2015), която въпреки наличието на уредба, приложима за всички работници с публичноправен и с частноправен режим, съдържаща се понастоящем в същия Декрет № 81 и която определя (считано от 2018 г.) максималната продължителност на срочно трудово правоотношение на 24 месеца (включително удължавания и подновявания) и обуславя използването на такъв вид трудови правоотношения в публичната администрация от наличието на „временни и извънредни нужди“, позволява на университетите да назначават изследователи по силата на срочен тригодишен договор, който може да бъде продължен с две години при положителна оценка на научноизследователските и преподавателските дейности, извършени по време на същия тригодишен период, без да обвързва нито сключването на първия договор, нито продължаването му с наличието на тези временни или извънредни нужди на учебното заведение, позволявайки им също в края на петгодишния период да сключат със същото или с други лица още един срочен договор от подобен вид, с цел удовлетворяване на същите преподавателски и изследователски нужди, свързани с предходния договор?

                  5)

                  Допуска ли клауза 5 от посоченото рамково споразумение, включително в светлината на принципите на ефективност и на равностойност и на горепосочената клауза 4, национална правна уредба (член 29, алинея 2, буква d) и алинея 4 от Законодателен декрет 81/2015 и член 36, алинеи 2 и 5 от Законодателен декрет 165/2001) да изключва за университетските изследователи, назначени по срочен договор за три години, който може да бъде продължен с още две години (съгласно посочения член 24, алинея 3, буква a) от Закон 240/2010), възможността за последващо установяване на безсрочно правоотношение, при положение че не съществуват други мерки в рамките на италианското право, които биха могли да предотвратят и санкционират злоупотребите при използването на последователни срочни правоотношения от страна на университетите?

         (1)  Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).


title: Дело C-488/20: Преюдициално запитване от Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Полша), постъпило на 2 октомври 2020 г. — Delfarma Sp. z o.o./Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/16

      Преюдициално запитване от Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Полша), постъпило на 2 октомври 2020 г. — Delfarma Sp. z o.o./Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych
      (Дело C-488/20)
      (2021/C 19/20)
      Език на производството: полски

         Запитваща юрисдикция

      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Delfarma Sp. z o.o.

         Ответник: Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Допуска ли член 34 ДФЕС национална правна уредба, съгласно която разрешение за паралелен внос отпада една година след датата на отпадане на разрешението за пускане на пазара на референтен лекарствен продукт?

                  2)

                  Може ли с оглед на членове 34 ДФЕС и 36 ДФЕС националният орган да издаде установително решение относно отпадането по право на разрешение за пускане на пазара на лекарствен продукт при условията на паралелен внос единствено поради изтичането на определен по закон срок, изчисляван от датата на отпадане на разрешението за пускане на пазара на референтен лекарствен продукт, без да изследва причините за отпадане във връзка с този продукт и другите предпоставки по член 36 ДФЕС, свързани със закрилата на живота и здравето на хората?

                  3)

                  Достатъчни ли са за издаване на установително решение относно отпадането на разрешение за пускане на пазара на лекарствен продукт при условията на паралелен внос освобождаването на паралелните вносители от задължението за представяне на периодични доклади за безвредност и свързаната с това липса на актуални данни на разположение на административния орган относно съотношението риск—полза, произтичащо от лекарствената терапия?


title: Дело C-500/20: Преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof (Австрия), постъпило на 6 октомври 2020 г. — ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/16

      Преюдициално запитване от Oberster Gerichtshof (Австрия), постъпило на 6 октомври 2020 г. — ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH
      (Дело C-500/20)
      (2021/C 19/21)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Oberster Gerichtshof

         Страни в главното производство

         Касатор: ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft

         Ответник по касационната жалба: Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Има ли Съдът на Европейския съюз компетентност да тълкува Единните правила за договора за използване на инфраструктурата в международно железопътно съобщение (CUI; притурка Е към Конвенцията за международни железопътни превози (COTIF) (1)?

                  2)

                  При утвърдителен отговор на първия въпрос:
                  Трябва ли член 8, параграф 1, буква b) от CUI да се тълкува в смисъл, че в обхвата на предвидената там отговорност на управителя за имуществени вреди попадат и разходите, които възникват за превозвача от това, че поради повреждането на локомотивите му той трябва да ги замести, като наеме други локомотиви?

                  3)

                  При утвърдителен отговор на първия въпрос и отрицателен отговор на втория въпрос:
                  Трябва ли член 4 и член 19, параграф 1 от CUI да се тълкуват в смисъл, че страните по договора реално могат да поемат по-тежка отговорност с бланкетно препращане към националното право, ако съгласно това право действително обхватът на отговорността е по-широк, но — в отклонение от обективната отговорност съгласно CUI — вината е предпоставка за отговорността?

         (1)  2013/103/ЕС: Решение на Съвета от 16 юни 2011 година за подписване и сключване на Споразумение между Европейския съюз и Междуправителствената организация за международни железопътни превози за присъединяване на Европейския съюз към Конвенцията за международни железопътни превози (COTIF) от 9 май 1980 г., изменена с Протокола от Вилнюс от 3 юни 1999 г. (ОВ L 51, 2013 г., стр. 1).


title: Дело C-514/20: Преюдициално запитване от Bundesarbeitsgericht (Германия), постъпило на 13 октомври 2020 г. — DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/18

      Преюдициално запитване от Bundesarbeitsgericht (Германия), постъпило на 13 октомври 2020 г. — DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH
      (Дело C-514/20)
      (2021/C 19/23)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Bundesarbeitsgericht

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: DS

         Ответник: Koch Personaldienstleistungen GmbH

         Преюдициален въпрос

      Допускат ли член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз и член 7 от Директива 2003/88/ЕО (1) разпоредба в колективен трудов договор, която за изчисляването дали и за колко часа работникът има право на добавки за извънреден труд взема предвид само действително отработените часове, но не и часовете, през които работникът се ползва от минималния си платен годишен отпуск?

         (1)  Директива 2003/88/ЕО на Европейския Парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).


title: Дело C-519/20: Преюдициално запитване от Amtsgericht Hannover (Германия), постъпило на 15 октомври 2020 г. — K

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/19

      Преюдициално запитване от Amtsgericht Hannover (Германия), постъпило на 15 октомври 2020 г. — K
      (Дело C-519/20)
      (2021/C 19/25)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Amtsgericht Hannover

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: K

         Ответник: Landkreis Gifhorn

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Следва ли правото на Съюза, и по-специално член 18, параграфи 1 и 3 от Директива 2008/115/ЕО (1) да се тълкува в смисъл, че национална юрисдикция, която се произнася по задържането с цел извеждане, трябва да проверява във всеки отделен случай дали са изпълнени условията на разпоредбата, по-специално, че извънредното положение все още трае, ако националният законодател, позовавайки се на член 18, параграф 1, се е отклонил от нормите на член 16, параграф 1 в националното право?

                  2)

                  Следва ли правото на Съюза, и по-специално член 16, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО, да се тълкува в смисъл, че то не допуска национална правна уредба, която разрешава временно до 1 юли 2022 г. настаняването в място за лишаване от свобода на задържано лице, подлежащо на извеждане, въпреки съществуването на специализирани центрове за задържане в държавата членка и въпреки че това не се налага поради извънредна ситуация по смисъла на член 18, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО?

                  3)

                  Следва ли член 16, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО да се тълкува в смисъл, че не е налице „специализиран център за задържане“ за задържането на лице, подлежащо на извеждане, когато:

                              —

                              „специализираният център за задържане“ е на непряко подчинение на същия член на правителството, на чието подчинение са местата за задържане на затворници, а именно министъра на правосъдието,

                              —

                              „специализираният център за задържане“ е организиран като отделение на място за лишаване от свобода и макар че има собствен ръководител, бидейки едно от няколко отделения на мястото за лишаване от свобода, като цяло е подчинено на ръководството на последното?

                  4)

                  При отрицателен отговор на въпрос 3:
                  Следва ли член 16, параграф 1 от Директива 2008/115/ЕО да се тълкува в смисъл, че е налице настаняване в „специализиран център за задържане“ на лица, подлежащи на извеждане, когато мястото за лишаване от свобода открие специално отделение за затваряне на лица, подлежащи на извеждане, това отделение използва специална площ с три сгради в рамките на огражденията за задържани лица, подлежащи на извеждане, и в една от тези три сгради временно са настанени само затворници, излежаващи заместващи или краткосрочни наказания лишаване от свобода, при което мястото за лишаване от свобода следи за отделянето на задържаните лица, подлежащи на извеждане, от затворниците, като по-специално всяка сграда разполага със собствени съоръжения (собствен склад за облекло, собствена медицинска служба, собствена спортна зала) и двор/открита площ, която се вижда от всички сгради, но всяка сграда има собствено пространство за затворените лица, оградено с бодлива тел, така че не съществува пряк достъп между сградите?

         (1)  Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98).


title: Дело C-537/20: Преюдициално запитване от Bundesfinanzhof (Германия), постъпило на 21 октомври 2020 г. — L Fund/Finanzamt D

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/21

      Преюдициално запитване от Bundesfinanzhof (Германия), постъпило на 21 октомври 2020 г. — L Fund/Finanzamt D
      (Дело C-537/20)
      (2021/C 19/27)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Bundesfinanzhof

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: L Fund

         Ответник: Finanzamt D

         Участник в производството: Bundesministerium der Finanzen

         Преюдициален въпрос

      Допуска ли член 56 от Договора за създаване на Европейската общност (понастоящем член 63 от Договора за функционирането на Европейския съюз) правната уредба на държава членка, по силата на която местните специални инвестиционни фондове за недвижими имоти, в които участват изключително чуждестранни инвеститори, са освободени от облагане с корпоративен данък, докато чуждестранните специални инвестиционни фондове за недвижими имоти, в които участват изключително чуждестранни инвеститори, са ограничено данъчнозадължени за корпоративния данък по отношение на реализираните на територията на страната доходи от отдаване под наем?


title: Дело C-541/20: Жалба, подадена на 23 октомври 2020 г. — Литва/Парламент и Съвет

text:
               18.1.2021

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 19/21

      Жалба, подадена на 23 октомври 2020 г. — Литва/Парламент и Съвет
      (Дело C-541/20)
      (2021/C 19/28)
      Език на производството: литовски

         Страни

         Жалбоподател: Република Литва (представители: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitė и G. Taluntytė, както и R. Petravičius, advokatas)

         Ответници: Европейски парламент и Съвет на Европейския съюз

         Искания на жалбоподателя

                  1.

                  Да се отмени член 1, параграфи 3 и 7 от Директива 2020/1057 (1), който изисква правилата за командироването на работници да се прилагат по отношение на международните (трансграничните) и каботажните превози за целите на Директива 96/71/ЕО. Ако не е възможно член 1, параграфи 3 и 7 от Директива 2020/1057 да бъде отменен, без това да измени същността на Директивата, Република Литва моли Директива 2020/1057 да бъде изцяло отменена;

                  2.

                  да се отмени член 1, точка 6, буква г) от Регламент 2020/1054 (2), доколкото въвежда задължение на транспортните предприятия да гарантират, че на всеки четири седмици водачите ще се връщат на мястото си на пребиваване или в експлоатационния център на предприятието. Ако не е възможно да бъде отменена само тази част от разпоредбата, Република Литва моли разпоредбата да бъде отменена изцяло;

                  3.

                  да се отмени член 3 от Регламент 2020/1054, доколкото предвижда, че измененията на Регламент (ЕО) № 561/2006 влизат в сила на двадесетия ден след публикуването на Регламент 2020/1054 (20 август 2020 г.). Ако не е възможно член 3 от Регламент 2020/1054 да бъде отменен, без това да засегне останалите разпоредби на този регламент, Република Литва моли Регламент 2020/1054 да бъде изцяло отменен;

                  4.

                  Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      В подкрепа на жалбата си Република Литва излага следните основания:

                  1.

                  Доколкото предвижда задължение за прилагане на правилата за командироването на работници по отношение на международните трансгранични (различни от двустранните) и каботажни превози, член 1, параграфи 3 и 7 от Директива 2020/1057 е приет в нарушение на:

                              1.1

                                 принципа на равно третиране, тъй като селективното разделение на превозите е неоснователно и създава двойни стандарти за заплащането на работниците в едно и също предприятие, въпреки че полагат еднакъв по вид труд. В този смисъл правилата за командироването са установени без обективни критерии, а оттам и в нарушение на принципа на равното заплащане за еднакъв труд и в противоречие с принципа на равно третиране по член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз;

                              1.2

                                 принципа на пропорционалност, тъй като институциите на Съюза i) са установили различни правила за заплащане спрямо водачи, които полагат еднакъв труд; ii) не са взели предвид особеностите на международните превози; iii) не са взели предвид изключително високото равнище на мобилност на работещите в сектора на международния транспорт; iv) чрез определените от тях критерии са наложили неоправдано голяма административна тежест на малките и средните предприятия, с което са допуснали явна грешка и са приели мярка, която е непропорционална спрямо преследваната цел;

                              1.3

                                 принципите на добрите законодателни практики, тъй като институциите на Съюза е трябвало да извършат оценка на въздействието на спорните разпоредби или да изложат мотиви защо такава оценка не е необходима.

                  2.

                     Член 1, точка 6, буква г) от Регламент 2020/1054, който предвижда задължение за транспортните предприятия да гарантират, че на всеки четири седмици водачите им ще се връщат на мястото си на пребиваване или в експлоатационния център на предприятието, е приет в нарушение на:

                              2.1

                                 член 45 ДФЕС, тъй като задължителното връщане на водачите в мястото им на пребиваване или в експлоатационния център на предприятието, без възможност сами да решат къде искат да прекарат почивката си, накърнява свободата им на движение като работници;

                              2.2

                                 член 26 ДФЕС и общия принцип за недопускане на дискриминация, тъй като спорната мярка ограничава свободното движение на работниците и дискриминира работниците от предприятията в периферните държави членки, като ги задължава да се връщат на мястото си на пребиваване или в експлоатационния център на предприятието, за да почиват, като по този начин те са принудени да изминават големи разстояния и да изразходват много повече време, отколкото водачите, работещи за транспортни предприятия в държави членки, които са разположени в центъра или близо до центъра на Европейския съюз; за целите на изпълнението на разпоредбата за връщането на работниците транспортните предприятия в периферните държави членки ще са в по-неблагоприятно положение в сравнение с другите предприятия на вътрешния пазар;

                              2.3

                                 член 3, параграф 3 ДЕС, членове 11 ДФЕС и 191 ДФЕС и политиката на Съюза в областта на околната среда и изменението на климата, тъй като задължителното връщане на водачите на всеки четири седмици ще доведе до изкуствено увеличаване на движението по пътищата на Съюза и на броя на водачите, които се връщат с ненатоварени ремаркета, както и на броя на други организирани превози, количеството изразходвано гориво и емисиите на CO2 в околната среда;

                              2.4

                                 принципа на пропорционалност, тъй като задължителното редовно връщане на водачите съгласно тази разпоредба е мярка, която е явно непропорционална и неподходяща спрямо публично заявената цел за подобряване на условията на почивка на работниците.

                  3.

                     Член 3 от Регламент 2020/1054, който определя датата на влизане в сила на Регламента (20 август 2020 г.), без да предвиди преходен период, особено като се има предвид фактът, че е налице задължение за незабавно прилагане на i) измененията на член 8, параграф 8 от Регламент № 561/2006, с които се забранява водачите да прекарват почивката си в кабината на превозното средство, и на ii) измененията на член 8, параграф 8a от Регламент № 561/2006 във връзка със задължението да се гарантира, че на всеки четири седмици водачите ще се връщат на мястото си на пребиваване, е приет в нарушение на:

                              3.1

                                 принципа на пропорционалност, тъй като при определянето на 20-дневен срок за влизането на Регламента в сила институциите на Съюза i) не са взели предвид факта, че по обективни причини в отсъствието на преходен период държавите членки и превозвачите няма да са в състояние да се адаптират към изменените задължения, и ii) не са изложили съображения, от които да личи какво налага такова спешно влизане на новите изисквания в сила;

                              3.2

                                 изискването за мотивиране по член 296 ДФЕС, тъй като при разглеждането на предложението институциите на Съюза са знаели — от анализа на въздействието и от други източници — че i) забраната за спане в кабината през съответните периоди ще е неприложима на практика за повечето държави членки (поради липсата на достатъчно алтернативи за настаняване) и за транспортните предприятия, ii) задължението да се гарантира, че водачите ще се връщат на мястото си на пребиваване или в експлоатационния център на предприятието, ще доведе до практически трудности, понеже правилата за прилагането на това задължение са неясни, а в резултат от това институциите на Съюза са били длъжни да изложат съображения, с които да обяснят защо не са предвидили преходен период или отложено влизане в сила на това законодателство;

                              3.3

                                 принципа на лоялно сътрудничество, тъй като институциите на Съюза не само не са обосновали необходимостта от незабавно влизане в сила на забраната за прекарване на нощта в кабината на превозното средство през съответните периоди и на задължението да се гарантира, че водачите ще се връщат на мястото си на пребиваване, но и не са взели предвид данните, представени от държавите членки и заинтересованите лица относно наличието на обективни пречки и необходимостта да се предвиди преходен период, който да даде възможност за подготовка за изменените правила.

         (1)  Директива (ЕС) 2020/1057 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2020 година за определяне на специфични правила във връзка с Директива 96/71/ЕО и Директива 2014/67/ЕС за командироването на водачи в сектора на автомобилния транспорт и за изменение на Директива 2006/22/ЕО по отношение на изискванията за изпълнение и Регламент (ЕС) № 1024/2012 (OВ L 249, 2020 г., стр. 49).

         (2)  Регламент (ЕС) 2020/1054 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2020 година за изменение на Регламент (ЕО) № 561/2006 по отношение на минималните изисквания за максималното дневно и седмично време на управление, минималните прекъсвания и дневните и седмичните почивки, и на Регламент (ЕС) № 165/2014 по отношение на установяването на местоположението чрез тахографи (ОВ L 249, 2020 г., стр. 1).