Решение на Общия съд (състав по жалбите) от 4 декември 2013 г. # Европейска фондация за обучение (ETF) срещу Gustave Michel. # Дело T-108/11 P.


title: Решение на Общия съд (седми състав) от 2 февруари 2012 г. # Република Гърция срещу Европейска комисия. # ФЕОГА - Секция "Гарантиране" - Разходи, които се изключват от общностно финансиране - Сектори на преработка на домати и на складиране на ориз - Ключови проверки - Интегрирана административна система и система за контрол за определени схеми за подпомагане на Общността - Принцип на пропорционалност. # Дело T-469/09.

text:
      Решение на Общия съд (седми състав) от 2 февруари 2012 г. — Гърция/Комисия
      (Дело T-469/09)
      „ФЕОГА — Секция „Гарантиране“ — Разходи, изключени от финансиране от страна на Общността — Сектори на преработката на домати и на съхранението на ориз — Ключови проверки — Интегрирана система за администриране и контрол на някои общностни схеми за подпомагане — Принцип на пропорционалност“
      1.                     Селско стопанство — ФЕОГА — Приключване на сметки — Отказ за поемане на разходите, произтичащи от нередности по прилагането
            на общностната уредба — Оспорване от засегната държава членка — Тежест на доказване — Разпределяне между Комисията и държавата
            членка (Регламент № 1258/1999 на Съвета) (вж. точки 29—34 и 78)
      2.                     Производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Кратко изложение на изтъкнатите правни основания — Правни основания,
            неизложени в исковата молба или жалбата — Общо препращане към други приложени към жалбата документи — Недопустимост (член 44,
            параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд) (вж. точка 47)
      3.                     Актове на институциите — Регламенти — Регламент, който предвижда специфични мерки за контрол — Липса на право на преценка
            на държавите членки — Неизпълнение — Обосноваване —  По-добра или еднаква ефективност на друга система за контрол — Недопустимост
            (вж. точка 80)
      4.                     Селско стопанство — Обща селскостопанска политика — Финансиране от ФЕОГА — Приключване на сметки — Отказ за поемане на разходите,
            произтичащи от нередности по прилагането на общностната уредба — Установяване на нередовности в системата за контрол, прилагана
            от държава членка — Възможност на Комисията да откаже да поеме всички разходи — Прилагане на фиксирана корекция — Нарушение
            на принципа на пропорционалност — Липса (член 7 от Регламент № 1258/1999 на Съвета; членове 4 и 6 от Регламент № 2148/96 на
            Комисията) (вж. точки 137 и 140—147)
      5.                     Селско стопанство — Обща селскостопанска политика — Финансиране от ФЕОГА — Отпускане на помощи и премии — Задължение за държавите
            членки да организират ефективна система за административни проверки и за проверки на място — Неизпълнение на задължения —
            Обосноваване с практически затруднения — Недопустимост (вж. точки 150—152)
      Предмет

               Искане за отмяна на Решение 2009/721/ЕО на Комисията от 24 септември 2009 година за изключване от финансиране от страна на
                  Общността на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието
                  (ФЕОГА), секция „Гарантиране“ и на Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) (ОВ L 257, стр. 28)

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Република Гърция да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда от 22 декември 1993 г. # Комисия на Европейските общности срещу Ирландия. # Неизпълнение на задължения - Нетранспониране. # Дело C-384/92.


Решение на Съда от 3 юли 1985 г. # Maizena GmbH и други срещу Hauptzollamt Hamburg - Jonas. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht Hamburg - Германия. # Дело 39/84.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 15 април 2010 г.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH срещу Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Искане за преюдициално заключение: Bundesgerichtshof - Германия.#Директива 97/7/ЕО - Защита на потребителите - Договори, сключени от разстояние - Право на отказ - Възлагане на разходите за изпращане на стоката върху потребителя.#Дело C-511/08.

text:
      Дело C-511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      срещу
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV
      (Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof)
      „Директива 97/7/ЕО — Защита на потребителите — Договори, сключени от разстояние — Право на отказ — Възлагане на разходите за изпращане на стоката върху потребителя“
      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Защита на потребителите по отношение на договорите от разстояние — Директива 97/7 — Право
            на отказ
      (член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и член 6, параграф 2 от Директива на Европейския парламент и на Съвета
            97/7)
      Член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и член 6, параграф 2 от Директива 97/7 относно защитата на потребителя по
         отношение на договорите от разстояние трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която позволява
         на доставчика по договор, сключен от разстояние, да възлага разходите за изпращане на стоките върху потребителя, когато последният
         упражни правото си на отказ.

      Всъщност тези разпоредби позволяват на доставчика да възлага върху потребителя, в случай на отказ на последния, единствено
         преките разходи за връщане на стоките. Ако в тежест на потребителя трябва да се оставят и разходите за изпращане, подобно
         възлагане, което неизбежно би могло да възпре последния да упражни правото си на отказ, би влязло в противоречие със самата
         цел на посочения член 6.

      Освен това подобно възлагане би могло да постави под въпрос равномерното разпределение на рисковете между страните по договорите,
         сключени от разстояние, налагайки на потребителя да понесе всички разходи във връзка с транспорта на стоките.

      (вж. точки 55—57, 59 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      15 април 2010 година(*)

      „Директива 97/7/ЕО — Защита на потребителите — Договори, сключени от разстояние — Право на отказ — Възлагане на разходите за изпращане на стоката върху потребителя“
      По дело C‑511/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Bundesgerichtshof (Германия) с акт от 1 октомври 2008 г.,
         постъпил в Съда на 25 ноември 2008 г., в рамките на производство по дело

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      срещу
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV,

      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: г‑н J.‑C. Bonichot, председател на състав, г‑жа C. Toader (докладчик), г‑н C. W. A. Timmermans, г‑н P. Kūris
         и г‑н L. Bay Larsen, съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑жа R. Şereş, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 октомври 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV, от адв. K. Haase, Rechtsanwalt,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑жа S. Unzeitig, в качеството на представители,
      –        за испанското правителство, от г‑н J. Rodríguez Cárcamo, в качеството на представител,
      –        за австрийското правителство, от г‑жа C. Pesendorfer, в качеството на представител,
      –        за португалското правителство, от г‑н L. Inez Fernandes и г‑жа H. Almeida, в качеството на представители,
      –        за Комисия на Европейските общности, от г‑н W. Wils и г‑н H. Krämer, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 28 януари 2010 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и параграф 2 от Директива
         97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите
         от разстояние (ОВ L 144, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 4, стр. 160).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (наричано по-нататък „Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine“) и Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV (наричано по-нататък „Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen“)
         във връзка с възлагането при договорите от разстояние на разходите за изпращане на стоката върху потребителя в случай на отказ.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съображение 4 от Директива 97/7 предвижда:

      „[к]ато имат предвид, че въвеждането на новите технологии увеличава броя на начините, които потребителите могат да използват
         за получаване на информация относно оферти навсякъде в Общността и да правят поръчки, като имат предвид, че някои държави
         членки вече са предприели различни или отделни мерки, насочени към защита на потребителите по отношение на продажбите от разстояние,
         което има доказан неблагоприятен ефект върху конкуренцията между фирмите на вътрешния пазар; като имат предвид, че следователно
         е необходимо въвеждането на общностно ниво на минимален набор от общи правила в тази област.“

      4        Съображение 14 от посочената директива предвижда:

      „[к]ато имат предвид, че потребителят не е в състояние действително да види стоката, да се увери за характера на предоставената
         услуга преди сключването на договора; като имат предвид, че трябва да се съдържат разпоредби, ако не е посочено друго по настоящата
         директива, за правото за отказ от договора; като имат предвид, че [за да не бъде това право чисто формално], разходите, ако
         има такива, са за сметка на потребителя, при упражняване правото му на отказ от договора, и трябва да се ограничат до преките
         разходи по връщане на стоките; като имат предвид, че това право на отказ е без да се накърняват други права на потребителите
         съгласно националното законодателство, по-специално по отношение на получаването на повредени сто[к]и и услуги или стоки и
         услуги, които не отговарят на описанието, дадено в офертата за тези стоки и услуги; като имат предвид, че държавите членки
         могат да определят други условия и [правила във връзка с упражняването на правото на отказ].“

      5        Член 4, параграф 1 от тази директива, озаглавен „Предварителна информация“, гласи:

      „Достатъчно време преди сключването на договор от разстояние, на потребителя се предоставя следната информация:
      […]
      в)      цената на стоките или услугите с включени всички дължими данъци и такси;
      г)      ако е необходимо, разходите за доставка;
      […]“
      6        Член 6, параграфи 1 и 2 от същата директива, озаглавен „Право на отказ“, предвижда:

      „1. За всеки договор от разстояние потребителят разполага със срок от най-малко седем работни дни, през които може да се откаже
         от договора, без да дължи неустойка и без да посочва причина. При упражняване правото си на отказ, единствено [преките] разходи
         за връщане на стоката могат да бъдат за сметка на потребителя.

      […]
      2. Когато правото на отказ е упражнено от потребителя по смисъла на настоящия член, доставчикът се задължава безплатно да
         възстанови сумите, заплатени от потребителя. Към потребителя могат да бъдат поставени искания единствено за [преките разходи
         за] връщането на стоките, вследствие на упражняване на неговото право за отказ. Възстановяване в този смисъл трябва да се
         извърши във възможно най-кратки срокове и, при всички случаи, в рамките на 30 дни.“

      7        Член 14 от посочената директива, озаглавен „Минимална клауза за защита на потребителите“, гласи:

      „Държавите членки могат да приемат или запазят в сила по-строги разпоредби, в съответствие с Договора [за ЕО], в областта,
         уредена с настоящата директива, за да осигурят по-високо ниво на защита на потребителите. Тези разпоредби включват, ако е
         необходимо за защитата на обществения интерес[,] забрана за продажбата на тяхна територия чрез договори за продажба от разстояние
         на някои стоки и услуги, и по[-] специално лекарства, при спазване на [Д]оговора.“

       Национална правна уредба
      8        Член 2 от Закона за исковете за преустановяване при нарушения на правото на потребителите и други нарушения (Gesetz über Unterlassungsklagen
         bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) предвижда:

      „(1)      Иск за преустановяване в интерес на защитата на потребителите може да се предяви срещу всеки, който наруши разпоредбите за
         защита на потребителите (закони за защита на потребителите) по начин, различен от прилагане или препоръчване на общи условия
         за продажба. Ако нарушенията са извършени от служител в търговско предприятие или от упълномощено от такова предприятие лице,
         искът за преустановяване може да се предяви и срещу собственика на предприятието.

      (2)      По смисъла на тази разпоредба „закони за защита на потребителите“ са по-специално:
      1.      разпоредбите на Гражданския кодекс [Bürgerliches Gesetzbuch, наричан по-нататък „BGB“], които се прилагат спрямо […] договори
         от разстояние, сключени между доставчик и потребител […]

      […]“
      9        Член 312d, параграф 1 от BGB, озаглавен „Право на отказ и връщане при договорите от разстояние“, гласи:

      „Потребителят, сключил договор от разстояние, има право на отказ съгласно член 355. Когато предмет на договора е доставката
         на стоки, вместо право на отказ на потребителя може да се предостави право на връщане съгласно член 356.“

      10      Съгласно член 346 от BGB, озаглавен „Последици от развалянето на договора“:

      „(1) Ако една страна по договора се позове на договорна или законова уговорка за разваляне, получените престации трябва в
         случай на разваляне да бъдат върнати, а действително получените плодове — възстановени.

      (2) Вместо връщането или възстановяването длъжникът трябва да изплати обезщетение, доколкото:
      1.      връщането или възстановяването са изключени поради естеството на придобитото;
      2.      той е потребил, отчуждил, обременил, променил или преработил получената стока;
      3.      получената стока е влошила качествата си или е погинала; изхабяването, съответстващо на нормално използване, обаче не се взема
         предвид.

      Ако съгласно договора се дължи насрещна престация, тя трябва да бъде взета предвид при изчисляването на обезщетението; ако
         се дължи обезщетение за ползата, получена от заем, може да бъде представено доказателство, че стойността на ползата е била
         по-ниска.

      (3)      Задължението за обезщетение се изключва:
      1.      ако недостатъкът, поради който се разваля договорът, се е появил едва при промяната или преработката на стоката;
      2.      доколкото кредиторът е отговорен за влошаването или погиването или ако вредата би настъпила и при него;
      3.      ако в случай на законово условие за разваляне влошаването или погиването е настъпило при заинтересования, макар и той да е
         положил грижата, която обикновено полага за собствените си работи.

      Остатъчното обогатяване трябва да бъде възстановено.“
      11      Според член 347, параграф 2 от BGB, озаглавен „Използване след разваляне на договора“:

      „Когато длъжникът връща вещта, когато плаща обезщетение или когато задължението за плащане на такова обезщетение е изключено
         от член 346, параграф 3, точки 1 или 2, направените от него необходими разходи трябва да му се възстановят. На възстановяване
         подлежи и всеки друг разход, довел до обогатяване на кредитора.“

      12      Член 355, параграф 1 от BGB, озаглавен „Право на отказ при потребителските договори“, гласи:

      „Когато законът предоставя на потребителя право на отказ съгласно тази разпоредба, той престава да бъде обвързан от волеизявлението
         си, че е съгласен да сключи договора, ако се откаже в предвидения срок. Отказът не трябва да бъде мотивиран и се изразява
         писмено или чрез връщане на вещта на икономическия оператор в двуседмичен срок; за спазването на срока е достатъчно отказът
         да бъде своевременно изпратен.“

      13      Член 356, параграф 1 от BGB, озаглавен „Право на връщане при потребителските договори“, гласи:

      „Правото на отказ съгласно член 355 може, доколкото законът изрично допуска това, да се замени с неограничено право на връщане,
         когато договорът е сключен въз основа на каталог за продажба. За тази цел е необходимо:

      1.      каталогът за продажба да съдържа ясна информация относно правото на връщане,
      2.      потребителят да е могъл да се запознае подробно с каталога за продажба в отсъствието на доставчика, и
      3.      правото на връщане да е предоставено на потребителя с писмен документ.“
      14      Член 357 от BGB, озаглавен „Правни последици от отказа и връщането“, предвижда:

      „(1)      Правилата за разваляне на законово основание се прилагат съответно спрямо правото на отказ и на връщане, освен ако не е предвидено
         друго. Член 286, параграф 3 се прилага съответно спрямо задължението за възстановяване на плащания в съответствие с тази разпоредба;
         определеният в него срок започва да тече от волеизявлението на потребителя за отказ или връщане. Що се отнася до задължението
         на потребителя за възстановяване, срокът започва да тече от момента на неговото волеизявление; що се отнася до задължението
         на икономическия оператор за възстановяване, срокът започва да тече от момента, в който това волеизявление достигне до него.

      […]
      (3)      По изключение от член 346, параграф 2, първо изречение, точка 3 потребителят трябва да плати компенсаторно обезщетение при
         влошаване на качествата на вещта в резултат на използване в съответствие с предназначението ѝ, ако е бил писмено уведомен
         за тази правна последица, както и за възможността тя да бъде избегната, най-късно до момента на сключване на договора. Той
         не е длъжен да плати такова обезщетение, когато влошаването се дължи изключително на прегледа на вещта. Член 346, параграф 3,
         първо изречение, точка 3 не се прилага, когато потребителят е бил надлежно уведомен за правото си на отказ или е узнал за
         него по друг начин.

      (4)      Правата на страните са изчерпателно посочени в предходните параграфи.“
      15      Член 448, параграф 1 от BGB, озаглавен „Разходи за доставка и сходни разходи“, гласи:

      „Продавачът поема разходите за доставяне на вещта, а купувачът — разходите за приемане и изпращане на вещта до място, различно
         от мястото на изпълнение.“

       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      16      Handelsgesellschaft Heinrich Heine е дружество, специализирано в извършването на продажби от разстояние. В общите условия
         на това дружество за продажба се предвижда потребителят да поема за изпращането фиксиран разход от 4,95 EUR. Тази сума остава
         в притежание на доставчика в случай на отказ.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, сдружение на потребители, учредено съгласно германското законодателство, предявява
         иск срещу Handelsgesellschaft Heinrich Heine с цел последното да бъде задължено да преустанови възлагането на разходите за
         изпращане на стоките върху потребителя в случай на отказ.

      18      Първоинстанционната юрисдикция е уважила иска на Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen.

      19      Жалбата срещу това съдебно решение, подадена от Handelsgesellschaft Heinrich Heine, е отхвърлена от Oberlandsgericht Karlsruhe.

      20      Сезиран с ревизионна жалба от Handelsgesellschaft Heinrich Heine, Bundesgerichtshof констатира, че германското законодателство
         не дава изрично на купувача никакво право да му бъдат възстановявани разходи за изпращане на поръчаната стока.

      21      Според тази юрисдикция, ако Директива 97/7 все пак трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска в случай на отказ разходите
         за изпращане на стоките да се възлагат върху потребителя, релевантните разпоредби от BGB би трябвало да се тълкуват в съответствие
         с посочената директива, в смисъл че доставчикът е длъжен да възстанови на потребителя тези разходи.

      22      Запитващата юрисдикция обаче счита, че не е в състояние да определи с нужната степен на сигурност как трябва да се тълкува
         тази директива, и по-специално член 6, параграфи 1 и 2 от нея.

      23      В това отношение Bundesgerichtshof излага няколко довода, които могат да подкрепят решението, че посочената директива допуска
         правна уредба като разглежданата в главното производство.

      24      Така, на първо място, поради наличието на израза „вследствие на упражняване на правото си на отказ“ („infolge der Ausübung
         seines Widerrufsrechts“), съдържащ се в текста на немски език на член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и на член 6,
         параграф 2, второ изречение от Директива 97/7, би могло да се предположи, че тези разпоредби се отнасят единствено до разходите,
         възникнали в резултат от упражняване на правото на отказ, като се изключват разходите за изпращане на стоката, вече извършени
         към момента на отказа. Текстовете на тази директива на други езици, и по-специално на английски и на френски, биха могли да
         подкрепят такова тълкуване.

      25      На второ място, член 6, параграф 2, първо изречение от споменатата директива не е пречка в случай на отказ доставчикът да
         получи обезщетение за стойността на получените от потребителя престации, които не могат да бъдат възстановени в натура. Ето
         защо би било съвместимо със споменатия член да се приеме, че доставката на стоката е услуга, за която потребителят би трябвало
         да изплати на доставчика заместваща стойност в размер на разходите за изпращане, и че следователно задължението за възстановяване
         на парични суми на доставчика би трябвало да се ограничи съразмерно.

      26      На трето място, не е сигурно, че целта да се защити потребителят, изразена по-специално в съображение 14 от Директива 97/7,
         налага да се възстановят разходите за изпращане на стоката. Всъщност при обичайния начин на покупка потребителят поема разходите,
         свързани с придвижването си до магазина, без да се отчита времето, което му е необходимо, за да стигне дотам.

      27      При тези условия Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „Трябва ли разпоредбите на член 6, параграф 1, [първа алинея], второ изречение и на член 6, параграф 2 от Директива [97/7]
         да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която разходите за изпращане на стоките могат да
         се фактурират на потребителя дори когато той е упражнил правото си на отказ?“

       По преюдициалния въпрос
       Становища, представени пред Съда
      28      Според Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, испанското, австрийското и португалското правителство, както и Комисията на
         Европейските общности, разпоредбите на член 6 от Директива 97/7 не допускат национална правна уредба, която позволява на доставчика
         да възлага разходите за изпращане на стоките върху потребителя, когато последният упражни правото си на отказ.

      29      На първо място, използваният в член 6, параграф 2, първо изречение от Директива 97/7 израз „сумите, заплатени от потребителя“
         трябвало да се тълкува разширително, за да включи всяка финансова престация, направена от потребителя на доставчика при изпълнението
         на договора, включително разходите за изпращане на стоките.

      30      На следващо място, член 6, параграфи 1 и 2 от посочената директива предвиждал, че върху потребителя, упражнил правото си на
         отказ, могат да бъдат възложени единствено преките разходи за връщане на стоките. Следователно останалите разходи, и по-специално
         разходите във връзка с изпращането на стоките, не можели да се оставят в тежест на последния.

      31      На последно място, за да бъде потребителят защитен от рисковете, породени от практическата невъзможност да види тези стоки
         преди сключването на договора от разстояние, на него следвало да му се възстановят разходите, направени за акцесорна престация
         от страна на доставчика като изпращането на стоките, от което след отказа на потребителя същият повече нямал интерес.

      32      Напротив, според германското правителство разпоредбите на член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и на член 6, параграф 2
         от Директива 97/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат подобна национална правна уредба, по силата на която разходите
         за изпращане на стоките могат да се възлагат върху потребителя, когато той е упражнил правото си на отказ.

      33      Посоченото правителство по същество поддържа, че Директива 97/7 не урежда възлагането на разходите за изпращане в случай на
         отказ на потребителя. Следователно съгласно предвиденото в съображение 14 от въпросната директива това възлагане попадало
         в обхвата на „други условия и [правила във връзка с упражняването на правото на отказ]“, които държавите членки са компетентни
         да определят.

      34      Същото правителство счита, че възстановяването на „заплатените суми“ от потребителя по смисъла на член 6, параграф 2, първо
         изречение от посочената директива, се отнася единствено до главните престации, и по-специално до платената от потребителя
         цена.

      35      В Директива 97/7 разходите, възлагани „вследствие на упражняването“ на правото на отказ, които са следствие от привеждането
         в действие на това право, се разграничавали от другите разходи, възникнали в резултат от сключването или изпълнението на договора.
         В това отношение член 6, параграф 2, второ изречение от споменатата директива се отнасял само до разходите, произтичащи от
         упражняването на правото на отказ, докато приложимият за другите договорни разходи режим не бил хармонизиран от въпросната
         директива. Разходите за изпращане обаче възниквали преди и независимо от упражняването на правото на отказ. Ето защо възлагането
         им се уреждало от вътрешното право на всяка държава членка.

      36      Що се отнася до целите, преследвани с член 6 от Директива 97/7, според германското правителство целта на този член несъмнено
         е да се компенсира неблагоприятното положение на потребителя поради невъзможността той да прегледа стоката преди сключването
         на договора. Тези цели обаче изобщо не указвали, че договорното правоотношение може да бъде цялостно преоформено.

      37      Освен това фактът, че потребителят понася разходите за изпращане, не можел да е пречка той да упражни своето право на отказ.
         Всъщност, от една страна, той бил уведомен за размера на тези разходи преди сключването на договора. От друга страна, решението
         да се развали договорът не зависело от това дали тези разходи са налице, тъй като те вече били направени.

       Отговор на Съда
       Предварителни бележки
      38      Като начало следва да се припомни, както е видно от съображение 4 от Директива 97/7, че целта на последната е на равнище Европейски
         съюз да се въведе минимален набор от общи правила в областта на договорите от разстояние.

      39      Член 6, параграф 1, първа алинея, първо изречение от посочената директива в частност признава на потребителя право на отказ,
         което той може да упражни в определен срок, без да дължи неустойка и без да посочва причина.

      40      Що се отнася до правните последици от отказа, член 6, параграф 2, първо и второ изречение от Директива 97/7 предвижда, че
         „доставчикът се задължава безплатно да възстанови сумите, заплатени от потребителя. Към потребителя могат да бъдат поставени
         искания единствено за [преките разходи за] връщането на стоките, вследствие на упражняване на неговото право за отказ“.

      41      От съображение 14 от тази директива обаче е видно, че хармонизирането на правните последици от отказа не е пълно и че следователно
         държавите членки са компетентни „да определят други условия и [правила във връзка с упражняването на правото на отказ]“.

       По тълкуването на израза „сумите, заплатени от потребителя“
      42      Поставеният в главното производство въпрос е дали в обхвата на член 6, параграфи 1 и 2 от Директива 97/7 се включва възлагането
         на разходите за изпращане на стоките, когато потребителят упражни правото си на отказ, или напротив — държавите членки са
         компетентни да определят условията на това възлагане.

      43      В това отношение следва да се установи, че с текста на член 6, параграф 2, първо изречение от посочената директива се налага
         общо задължение на доставчика, в случай на отказ на потребителя, да възстанови всички платени от последния суми във връзка
         с договора, независимо от причината за тяхното плащане.

      44      Обратно на изтъкнатото от германското правителство, нито от текста на разпоредбите на член 6 от Директива 97/7, нито от общата
         им структура следва, че изразът „заплатените суми“ трябва да се тълкува като обозначаващ единствено платената от потребителя
         цена, без да се включват направените от последния разходи.

      45      Всъщност съгласно член 4 от Директива 97/7 в същата се прави разграничение между цената на стоката и разходите за доставка
         само по отношение на информацията, предоставена от доставчика на разположение на потребителя преди сключването на договора.
         Обратно, тази директива не прави такова разграничение относно правните последици от отказа и следователно се отнася до всички
         суми, платени от потребителя на доставчика.

      46      Това тълкуване се потвърждава и от самата формулировка на израза „[к]ъм потребителя могат да бъдат поставени искания единствено“,
         използван във второто изречение на споменатия параграф 2 за обозначаване на „[преките разходи за] връщането на стоките“. Както
         отбелязва генералният адвокат в точка 32 от своето заключение, изразът „единствените разходи“ води до необходимост от стеснително
         тълкуване и придава изчерпателен характер на това изключение.

      47      Ето защо от предходното следва, че изразът „заплатените суми“ в член 6, параграф 2, първо изречение от Директива 97/7 обхваща
         всички платени от потребителя суми за покриване на възникналите от договора разходи, без да се засяга тълкуването, което трябва
         да се даде на член 6, параграф 2, второ изречение от тази директива.

       По тълкуването на израза „вследствие на упражняване на правото си на отказ“
      48      Както бе напомнено в точка 35 от настоящото решение, германското правителство също така твърди, че изразът „вследствие на
         упражняване на правото си на отказ“, който в текста на немски език фигурира както в член 6, параграф 1, първа алинея, второ
         изречение, така и в параграф 2, второ изречение от Директива 97/7, се отнася не до всички разходи, които могат да се възложат
         върху потребителя, а единствено до тези, които са свързани с упражняването на правото на отказ. Следователно посочените разпоредби
         уреждали единствено разходите, възникнали поради отказа.

      49      Като начало следва да се констатира, че на някои езици текстът на член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и на параграф 2,
         второ изречение от въпросната директива може да се тълкува или като отнасящ се само до разходите вследствие на упражняването
         на правото на отказ и възникнали от него, или като обхващащ всички разходи, възникнали в резултат от сключването, изпълнението
         или прекратяването на договора, които могат да се възложат върху потребителя, когато той упражни правото си на отказ.

      50      Както отбелязва генералният адвокат в точка 41 от заключението си, въпреки че в текста на Директива 97/7 на немски, английски
         и френски език са използвани съответно изразите „infolge“, „because of“ и „en raison de“, в текста на същата директива на
         други езици, и по-специално на испански и италиански, не се употребява сходен израз, а просто се визира потребителят, който
         упражнява правото си на отказ.

      51      Според постоянната съдебна практика необходимостта от еднакво тълкуване на директивите на Съюза изключва възможността в случай
         на съмнение текстът на дадена разпоредба да се разглежда отделно, а напротив, изисква да се тълкува и прилага в светлината
         на текстовете на останалите официални езици (вж. в този смисъл Решение от 2 април 1998 г. по дело EMU Tabac и др., C‑296/95,
         Recueil, стр. I‑1605, точка 36, Решение от 17 юни 1998 г. по дело Mecklenburg, C‑321/96, Recueil, стр. I‑3809, точка 29, Решение
         от 20 ноември 2008 г. по дело Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, Сборник, стр. I‑8691, точка 46, както
         и Решение от 10 септември 2009 г. по дело Eschig, C‑199/08, Сборник, стр. І‑8295, точка 54). Освен това в случай на несъответствия
         между текстовете на различните езици на един текст на Съюза въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата
         структура и целите на правната уредба, част от която тя представлява (Решение от 9 март 2000 г. по дело EKW и Wein & Co, C‑437/97,
         Recueil, стр. I‑1157, точка 42, Решение от 4 октомври 2007 г. по дело Schutzverband der Spirituosen-Industrie, C‑457/05, Сборник,
         стр. I‑8075, точка 18, както и Решение от 9 октомври 2008 г. по дело Sabatauskas и др., C‑239/07, Сборник, стр. I‑7523, точка 39).

      52      Следва да се констатира, че тълкуването на член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и на параграф 2, второ изречение
         от Директива 97/7, според което тези разпоредби се отнасят до всички разходи, възникнали в резултат от сключването, изпълнението
         или прекратяването на договора, които могат да се възложат върху потребителя, когато той упражни правото си на отказ, съответства
         на общата структура и на целта на тази директива.

      53      Всъщност, от една страна, това тълкуване се потвърждава от факта, че дори в текста на Директива 97/7 на езиците, на които
         в член 6 от последната се употребява изразът „вследствие на“ или друг сходен израз, в съображение 14 от тази директива се
         споменават разходите, направени от потребителя „при упражняване правото му на отказ“. От това следва, обратно на твърдяното
         от германското правителство, че член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и параграф 2, второ изречение от тази директива
         се отнася до всички възникнали от договора разходи, а не само до разходите вследствие на упражняването на правото на отказ
         и възникнали от него.

      54      От друга страна, що се отнася до целта на член 6 от Директива 97/7, следва да се подчертае, че в съображение 14 от последната
         се предвижда, че забраната в случай на отказ на потребителя да му се възлагат разходите, възникнали в резултат от договора,
         има за цел да осигури гарантираното от тази директива право на отказ „да не бъде чисто формално“ (вж. в това отношение Решение
         от 3 септември 2009 г. по дело Messner, C‑489/07, Сборник, стр. І‑7315, точка 19). След като така посоченият член 6 очевидно
         има за цел потребителят да не бъде разубеден да упражни правото си на отказ, би било в противоречие с посочената цел този
         член да се тълкува в смисъл, че разрешава на държавите членки в случай на подобен отказ да допускат възможността разходите
         за доставка да се оставят в тежест на потребителя.

      55      В това отношение следва да се напомни, че член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и параграф 2, второ изречение
         от посочената директива позволява на доставчика да възлага върху потребителя, в случай на отказ на последния, единствено преките
         разходи за връщане на стоките.

      56      Ако в тежест на потребителя трябва да се оставят и разходите за изпращане, подобно възлагане, което неизбежно би могло да
         възпре последния да упражни правото си на отказ, би влязло в противоречие със самата цел на член 6 от Директивата, напомнена
         в точка 54 от настоящото решение.

      57      Освен това подобно възлагане би могло да постави под въпрос равномерното разпределение на рисковете между страните по договорите,
         сключени от разстояние, налагайки на потребителя да понесе всички разходи във връзка с транспорта на стоките.

      58      Също така с факта, че потребителят е бил уведомен за размера на разходите за изпращане преди сключването на договора, не може
         да отпадне възпиращото действие, което възлагането на тези разходи върху потребителя би имало за упражняването от същия на
         правото му на отказ.

      59      С оглед на всички предходни съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1, първа алинея, второ
         изречение и член 6, параграф 2 от Директива 97/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба,
         която позволява на доставчика по договор, сключен от разстояние, да възлага разходите за изпращане на стоките върху потребителя,
         когато последният упражни правото си на отказ.

       По съдебните разноски
      60      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
      Член 6, параграф 1, първа алинея, второ изречение и член 6, параграф 2 от Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на
            Съвета от 20 май 1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите от разстояние трябва да се тълкуват
            в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която позволява на доставчика по договор, сключен от разстояние, да възлага
            разходите за изпращане на стоките върху потребителя, когато последният упражни правото си на отказ.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


Решение на Съда от 14 юли 1988 г. # Федерация на маслодобивната промишленост на ЕИО (FEDIOL) срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 188/85.


title: Решение на Съда (седми състав) от 18 октомври 2012 г.#Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) и Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, понастоящем Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe срещу Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Преюдициално запитване, отправено от Fővárosi Ítélőtábla.#Директива 2004/18/ЕО — Обществени поръчки за строителство, доставки и услуги — Член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б), параграф 2 и параграф 5 — Икономическо и финансово състояние на кандидатите или оферентите — Минимални изисквания, основани на един-единствен показател от финансовия отчет — Счетоводен показател, който може да бъде повлиян от различията между националните законодателства в областта на годишното счетоводно отчитане на дружествата.#Дело C‑218/11.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
      18 октомври 2012 година (
            *1
         )
      „Директива 2004/18/ЕО — Обществени поръчки за строителство, доставки и услуги — Член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б), параграф 2 и параграф 5 — Икономическо и финансово състояние на кандидатите или оферентите — Минимални изисквания, основани на един-единствен показател от финансовия отчет — Счетоводен показател, който може да бъде повлиян от различията между националните законодателства в областта на годишното счетоводно отчитане на дружествата“
      По дело C-218/11
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Ítélőtábla (Унгария) с акт от 20 април 2011 г., постъпил в Съда на 11 май 2011 г., в рамките на производство по дело

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, понастоящем Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      срещу

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      в присъствието на:

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      СЪДЪТ (седми състав),
      състоящ се от: г-н G. Arestis, изпълняващ функциите на председател на състав, г-н J. Malenovský и г-н D. Šváby (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: г-н Y. Bot,
      секретар: г-жа K. Sztranc-Sławiczek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 март 2012 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig), от адв. G Buda, адв. A. Cséza и адв. D. Kuti, ügyvédek,

               —

               за Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, понастоящем Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, от адв. Z. Mucsányi, ügyvéd,

               —

               за унгарското правителство, от г-н M. Z. Fehér, г-жа K. Szíjjártó и г-н G. Koós, в качеството на представители,

               —

               за чешкото правителство, от г-н M. Smolek и г-н T. Müller, в качеството на представители,

               —

               за германското правителство, от г-н T. Henze и г-н J. Möller, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от г-н A. Tokár и г-н A. Sipos, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б), параграф 2 и параграф 5 от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги (ОВ L 134, стр. 114; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116 и поправка в OB L 182, 2008 г., стр. 282).

               2

               Запитването е отправено от Fővárosi Ítélőtábla (Апелативен съд, гр. Будапеща), сезиран с въззивна жалба срещу решение на Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (Арбитражна комисия към Съвета за обществени поръчки), инстанция за административен арбитраж. Въпросното решение е постановено по спора между Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, понастоящем Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (наричано по-нататък „Hochtief Унгария“), унгарски клон на германското дружество Hochtief Solutions AG, и Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (Дирекция по околната среда и водите, Северна Заддунавска област) по повод започнатата от нея ограничена процедура за възлагане на обществена поръчка. В образуваното по жалба на Hochtief Унгария производство арбитражната инстанция е ответник, а Édukövízig заедно с Hochtief Унгария — жалбоподател.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Директива 2004/18

               3

               Директива 2004/18 съдържа в частност следните съображения:
               „[…]

                        (2)

                        Възлагането на поръчки, които са сключени в държавите членки за сметка на държавата, регионалните или местните органи и други публичноправни организации, се извършва при съблюдаване на принципите на Договора, и по-специално на принципите на свободно движение на стоки, свобода на установяване и свободно предоставяне на услуги, както и на принципите, произтичащи от тях, като принципа на равнопоставеност, принципа на недискриминация, принципа на взаимно признаване, принципа на пропорционалност и принципа на прозрачност. Въпреки това при обществени поръчки над определена стойност се препоръчва да се изготвят разпоредби за координиране в Общността на националните процедури за възлагане на такива поръчки, които да се основават на тези принципи така, че да гарантират последиците от тях и поставянето на обществените поръчки на конкурентна основа. Тези координиращи разпоредби следва да бъдат тълкувани както в съответствие с посочените правила и принципи, така и в съответствие с другите правила от Договора.

                  […]

                        (39)

                        Проверката на годността на оферентите при открити процедури и на кандидатите при ограничени процедури и при процедури на договаряне с публикуване на обявление за поръчка, както и при състезателния диалог, и подборът след това следва да се провеждат при прозрачни условия. За тази цел следва да бъдат посочени недискриминационни критерии, които възлагащите органи могат да използват при подбора на конкурентите, както и средства, с които икономическите оператори могат да докажат, че са удовлетворили тези критерии. В същия дух на прозрачност, от възлагащия орган следва да се изисква когато открива процедура за възлагане на поръчка, да посочи критериите за подбор, които ще използва, и нивото на специфична компетентност, което евентуално се изисква от икономическите оператори, за да ги допусне до участие в процедура за възлагане на поръчка.

                        (40)

                        Възлагащият орган може да ограничи броя на кандидатите в ограничената процедура, в процедурата на договаряне с публикуване на обявление за поръчка и при състезателния диалог. Това ограничение на броя на кандидатите следва да се извършва на основата на обективни критерии, които са посочени в обявлението за поръчка. […].

                  […]“.

               4

               Съгласно член 2 от Директива 2004/18, озаглавен „Принципи на възлагане на поръчките“:
               „Възлагащите органи третират икономическите оператори равнопоставено, недискриминационно и действат по прозрачен начин“.

               5

               Член 44 от тази директива, озаглавен „Проверка на годността на кандидатите, избор на участници и възлагане на поръчки“, гласи:
               „1.   Поръчките се възлагат на основата на критериите, предвидени в членове 53 и 55, […] след като годността на икономическите оператори […] бъде проверена от възлагащите органи в съответствие с критериите за икономическо и финансово състояние, професионална квалификация и технически възможности, предвидени в членове 47—52 и, когато е подходящо, с недискриминационните правила и критерии, посочени в параграф 3.
               2.   Възлагащите органи могат да предявят изискване кандидатите и оферентите да изпълнят минималните изисквания съгласно членове 47 и 48.
               Обхватът на информацията, посочена в членове 47 и 48, и минималните изисквания, които се изискват за определена поръчка, трябва да съответстват и да бъдат пропорционални на обекта на поръчката.
               Минималните изисквания се посочват в обявлението за поръчка.
               3.   При ограничени процедури, процедури на договаряне с публикуване на обявление за поръчка и процедура на състезателен диалог възлагащите органи могат да ограничат броя на подходящите кандидати, които ще бъдат поканени от тях да представят оферти, да преговарят или да участват в диалога, при условие че има достатъчен брой подходящи кандидати. Възлагащите органи посочват в обявлението за поръчка обективните и недискриминационни критерии или правила, които възнамеряват да приложат […].
               […]“.

               6

               Член 47 от посочената директива, озаглавен „Икономическо и финансово състояние“, гласи:
               „1.   Икономическото и финансовото състояние на икономическия оператор може да бъде доказано, като общо правило, с един или няколко от следните документи:

                        а)

                        съответни удостоверения от банки или, когато е подходящо, доказателство за наличието на застраховка за професионална отговорност;

                        б)

                        финансови отчети или извлечения от тях, когато публикуването им се изисква от законодателството на страната, в която икономическият оператор е установен;

                        в)

                        декларация за общия оборот и когато е подходящо, за оборота от дейностите, които са обект на поръчката, за най-много последните три налични финансови години, в зависимост от датата, на която предприятието е било учредено или икономическият оператор е започнал дейността си, доколкото такава информация за оборотите съществува.

                  2.   Икономическият оператор може, когато това е приложимо и за конкретна поръчка, да разчита на възможностите на други образувания, независимо от правното естество на връзките между тях. В този случай икономическият оператор трябва да докаже на възлагащия орган, че ще има на разположение необходимите ресурси, например, чрез представянето на доказателство за ангажимента, поет от тези образувания за тази цел.
               3.   При същите условия група от икономически оператори, посочена в член 4, може да разчита на възможностите на участниците в групата или на други образувания.
               4.   Възлагащите органи изрично посочват в обявлението за поръчка или в поканата за представяне на оферта кои от документите, посочени в параграф 1, са избрали, както и останалите документи, които трябва да бъдат представени.
               5.   Когато по обективни причини икономическият оператор не може да представи исканите от възлагащия орган документи, той може да докаже икономическото и финансовото си състояние с всеки друг документ, който възлагащият орган приеме за подходящ“.

         Директива 78/660/ЕИО

               7

               Видно от първото ѝ съображение, Четвърта директива 78/660/ЕИО на Съвета от 25 юли 1978 година, приета на основание член [44, параграф 2, буква ж)] от Договора, относно годишните счетоводни отчети на някои видове дружества (ОВ L 222, стр. 11; Специално издание на български език, глава 17, том 1, стр. 21) хармонизира националните разпоредби относно съставянето и съдържанието на годишните счетоводни отчети, методите за оценка и обнародването на тези документи, що се отнася до акционерните дружества и дружествата с ограничена отговорност. В член 1, параграф 1 от тази директива, който изброява съответните видове дружества, е посочено, що се отнася до Федерална република Германия, и „Aktiengesellschaft“.

               8

               Извършената с посочената директива хармонизация обаче е само частична. Член 6 от въпросната директива предвижда, че държавите членки могат да разрешат или да изискват приспособяване на структурата на баланса и на отчета за приходите и разходите с цел отразяване на разпределението на резултатите.

         Германското и унгарското право

               9

               От акта за преюдициално запитване е видно, че и унгарската, и германската правна уредба в областта на годишното счетоводно отчитане на дружествата предвиждат, че счетоводната позиция относно финансовия резултат трябва да отразява разпределянето на дивиденти. Унгарската правна уредба обаче допуска разпределяне на дивиденти само доколкото това няма да доведе до отрицателен финансов резултат, докато германската правна уредба не съдържа подобно ограничение, поне в случаите, когато дъщерно дружество прехвърля печалбите си на своето дружество майка.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               10

               С обявление, публикувано на 25 юли 2006 г. в Официален вестник на Европейския съюз, Édukövízig открива ограничена процедура за възлагане на обществена поръчка с предмет изграждане на транспортна инфраструктура. От преписката се вижда, че прогнозната стойност на строителството е в порядъка между 7,2 и 7,5 милиарда унгарски форинта, или приблизително между 23300000 и 24870000 EUR.

               11

               За да докажат икономическото и финансовото си състояние, възлагащият орган изисква от кандидатите да представят документ по образец, изготвен в съответствие със счетоводните правила, и предвижда като минимално изискване финансовият резултат според отчета да не е отрицателен за повече от една от последните три приключени финансови години (наричано по-нататък „икономическото изискване“).

               12

               Hochtief AG е дружество майка в група, към която принадлежи Hochtief Solutions AG — изцяло притежавано от Hochtief AG дъщерно дружество. И двете дружества са германски. Hochtief Унгария е унгарски клон на Hochtief Solutions AG. От акта за преюдициално запитване е видно, че що се отнася до икономическото изискване Hochtief Унгария има най-малкото възможността да се позове само на данни за състоянието на Hochtief Solutions AG.

               13

               По силата на договор за прехвърляне на печалбите Hochtief Solutions AG е длъжно всяка година да прехвърля на дружеството си майка получените печалби, поради което посоченият в отчета му финансов резултат винаги е отрицателен или нулев.

               14

               Hochtief Унгария оспорва законосъобразността на икономическото изискване, като твърди, че то е дискриминационно и нарушава някои разпоредби на унгарския закон, с който се транспонира Директива 2004/18.

               15

               В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че съгласно правилата за годишно счетоводно отчитане, приложими за германските дружества или поне за групите на такива дружества, е възможно финансовият резултат на дадено дружество след данъчно облагане да е положителен, а финансовият му резултат според отчета да е отрицателен поради разпределянето на дивиденти или прехвърлянето на печалби, надхвърлящи печалбата след облагане, докато унгарската правна уредба не допуска разпределяне на дивиденти, когато това ще доведе до отрицателен според отчета финансов резултат.

               16

               Hochtief Унгария оспорва законосъобразността на икономическото изискване пред Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Hochtief Унгария обжалва постановеното решение пред съответния първоинстанционен съд, а след това и пред запитващата юрисдикция. В тези производства арбитражната инстанция е ответник, а Édukövízig заедно с Hochtief Унгария — жалбоподател.

               17

               Пред запитващата юрисдикция Hochtief Унгария изтъква, че икономическото изискване не дава възможност да се направи недискриминационно и обективно сравнение на кандидатите, тъй като правилата относно годишното счетоводно отчитане на дружествата, що се отнася да изплащането на дивиденти в групите от предприятия, могат да са различни в отделните държави членки. При всички положения такъв бил случаят с Унгария и Федерална република Германия. Икономическото изискване създавало непряка дискриминация, тъй като поставяло в по-неблагоприятно положение кандидатите, които не могат или трудно биха могли да го изпълнят понеже законодателството в държава членка, където са установени, е различно от това на държавата членка, в която се намира възлагащият орган.

               18

               Запитващата юрисдикция установява, от една страна, че видно от член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б) от Директива 2004/18, възлагащият орган може да определи минимално изискване за икономическото и финансовото състояние с оглед на финансовия отчет и от друга страна, че член 47 държи сметка за евентуалните различия между националните правни уредби в областта на годишното счетоводно отчитане на дружествата. Поради това тя се пита как следва да се определи минимално изискване за икономическото и финансовото състояние, което да е сравнимо независимо от мястото на установяване на дружеството, когато изпълнението на това изискване трябва да се докаже с документи като посочените в член 47, параграф 1, буква б), които могат да имат различно съдържание и показатели в отделните държави членки.

               19

               При това положение Fővárosi Ítélőtábla решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Може ли условието минималните изисквания по член 44, параграф 2 от Директива 2004/18 […] да бъдат изпълнени съгласно член 47, параграф 1, буква б) от същата директива, да се тълкува в смисъл, че възлагащите органи имат право да преценяват изпълнението на тези минимални изисквания въз основа на един-единствен показател от счетоводния документ (финансов отчет), избран от тях за проверка на икономическото и финансовото състояние?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос: изпълнено ли е предвиденото в член 44, параграф 2 от [посочената директива] изискване за съответствие, когато избраният за проверка на изпълнението на минималните изисквания показател (финансовият резултат) е определен по различен начин в счетоводните законодателства на отделните държави членки?

                        3)

                        За да се преодолеят различията, които без съмнение съществуват между държавите членки, достатъчно ли е възлагащият орган, освен изискваните документи за проверка на икономическото и финансовото състояние, да осигури възможност за използване на външни ресурси (член 47, параграф [2 от Директива 2004/18], или с оглед изискването за съответствие, предвидено по отношение на поисканите от възлагащия орган документи, същият трябва да даде възможност въпросното състояние да се докаже по друг начин (член 47, параграф 5 [от тази директива])?“.

         По допустимостта на преюдициалното запитване

               20

               Édukövízig поддържа преди всичко, че преюдициалното запитване е недопустимо по две причини. От една страна, то се отнасяло до правни положения, които, доколкото не били обсъдени в производството, предхождащо висящото пред запитващата юрисдикция, били без значение за спора, по който тази юрисдикция всъщност трябва да се произнесе. От друга страна, икономическото изискване на практика не поставяло никакви трудности, тъй като Hochtief Унгария е могъл или да се позове на своя собствен финансов отчет и така да изпълни посоченото изискване, или да действа от името на Hochtief Solutions AG, което предвид договора си за прехвърляне на печалбите с Hochtief AG трябвало съгласно приложимото спрямо него законодателство да се позове на икономическото и финансовото състояние на това дружество майка (юридически отговорното лице), което също щяло да бъде достатъчно, за да изпълни икономическото изискване.

               21

               По отношение на така изложеното първо основание за недопустимост следва да се отбележи, че то се отнася до предмета на спора пред запитващата юрисдикция съобразно националните процесуални правила, въпрос, който е извън компетентността на Съда.

               22

               Второто основание за недопустимост почива на твърдените последици от преценката на фактически обстоятелства, свързани било с унгарското право, а именно възможността на Hochtief Унгария сам да изпълни икономическото изискване, било с германското дружествено право, а именно възможността на Hochtief Solutions AG да изпълни същото това изискване поради задължението си да се позове на икономическото състояние на своето дружество майка, обстоятелства, които са извън компетентността на Съда.

               23

               Наред с това е необходимо да се напомни, че в рамките на установеното с член 267 от ДФЕС сътрудничество между Съда и националните юрисдикции само националният съд може да прецени, предвид особеностите на делото, както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Последният може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или че въпросът е общ или хипотетичен (вж. по-специално Решение от 28 октомври 2010 г. по дело Volvo Car Germany, C-203/09, Сборник, стр. I-10721, точка 23 и цитираната съдебна практика).

               24

               Доколкото в случая това не е така, поставените от запитващата юрисдикция преюдициални въпроси следва да бъдат разгледани.

         По преюдициалните въпроси

         По първия и втория въпрос

               25

               С първите си два въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б) от Директива 2004/18 трябва да се тълкуват в смисъл, че възлагащият орган има право да предвиди минимално изискване за икономическото и финансовото състояние с оглед на конкретна позиция от финансовия отчет, и то въпреки различията, които може да съществуват в това отношение между законодателствата на отделните държави членки и оттам във финансовите отчети на дружествата според законодателството, което същите следва да прилагат при годишното счетоводно отчитане.

               26

               По силата на член 44, параграф 2, първа алинея от Директива 2004/18 възлагащият орган има право да предвиди минимално изискване за икономическото и финансовото състояние съгласно член 47 от тази директива. Параграф 1, буква б) от същия член предвижда, че възлагащият орган може в частност да поиска от кандидатите и оферентите да докажат това състояние, като представят своя финансов отчет.

               27

               Следва обаче да се отбележи, че минимално изискване за икономическото и финансовото състояние не може да се формулира въз основа на финансовия отчет като цяло. Следователно възможността по член 44, параграф 2, първа алинея от Директива 2004/18 може да се използва, що се отнася до упоменатия член 47, параграф 1, буква б), само като се посочат един или няколко показателя от финансовия отчет.

               28

               Що се отнася до избора на тези показатели, член 47 от Директива 2004/18 оставя достатъчно голяма свобода на възлагащите органи. Всъщност за разлика от член 48 от тази директива, който по отношение на техническите възможности и професионалната квалификация установява затворена система, ограничаваща методите за оценяване и проверяване, с които разполагат посочените органи, и следователно възможностите им да формулират изисквания (вж. във връзка с подобни разпоредби в директивите, предхождащи Директива 2004/18, Решение от 10 февруари 1982 г. по дело Transporoute et travaux, 76/81, Recueil, стр. 417, точки 8—10 и точка 15), член 47, параграф 4 изрично овластява възлагащите органи да изберат кои от документите, които кандидатите или оферентите трябва да представят, за да докажат икономическото и финансовото си състояние. Доколкото член 44, параграф 2 от Директива 2004/18 препраща към посочения член 47, същата свобода на избор съществува и по отношение на минималните изисквания за икономическото и финансовото състояние.

               29

               Тази свобода обаче не е неограничена. Всъщност съгласно член 44, параграф 2, втора алинея от Директива 2004/18 минималното изискване за състоянието на кандидатите или оферентите трябва да съответства и да бъде пропорционално на предмета на поръчката. От това следва, че показателят или показателите от финансовия отчет, въз основа на които възлагащият орган определя минималното изискване за икономическото и финансовото състояние, трябва действително да дава сведения за състоянието на икономическия оператор и че така установеното изискване трябва да е съобразено със значимостта на съответната поръчка, така че да дава възможност обективно да се прецени дали съществува достатъчна икономическа и финансова основа за успешното изпълнение на поръчката, без все пак да надхвърля необходимото за постигането на тази цел.

               30

               При положение че законодателствата на държавите членки в областта на годишното счетоводно отчитане на дружествата не са напълно хармонизирани, не може да се изключи съществуването на различия между тези законодателства, що се отнася до конкретен показател от финансовия отчет, въз основа на който възлагащият орган е определил минимално изискване за състоянието на кандидатите или оферентите. Същевременно следва да се отбележи, че видно от член 47, параграф 1, букви б) и в) и параграф 5 от Директива 2004/18, същата оправомощава възлагащия орган да изисква определен документ, с който кандидатите и оферентите да докажат икономическото и финансовото си състояние, въпреки че обективно не всеки кандидат или оферент може да представи такъв документ, например в случая на параграф 1, буква б) поради различия в законодателствата. Следователно само по себе си подобно изискване не може да се счита за дискриминационно.

               31

               От това следва, че определено минимално изискване за икономическото и финансовото състояние по принцип не може да отпадне само поради това че изпълнението му трябва да бъде доказано въз основа на показател от финансовия отчет, по повод на който показател могат да съществуват различия между законодателствата в отделните държави членки.

               32

               Поради това на първите два поставени въпроса следва да се отговори, че член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б) от Директива 2004/18 трябва да се тълкуват в смисъл, че възлагащият орган има право да определи минимално изискване за икономическото и финансовото състояние въз основа на един или няколко показателя от финансовия отчет, при условие че същите действително могат да дадат сведения за състоянието на икономическия оператор и че това изискване е съобразено със значимостта на съответната поръчка, в смисъл че дава възможност обективно да се прецени дали съществува достатъчна икономическа и финансова основа за успешното изпълнение на поръчката, без все пак да надхвърля необходимото за постигането на тази цел. Определеното минимално изискване за икономическото и финансовото състояние по принцип не може да отпадне само поради това че изпълнението му трябва да бъде доказано въз основа на показател от финансовия отчет, по повод на който показател могат да съществуват различия между законодателствата в отделните държави членки.

         По третия въпрос

               33

               С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 47 от Директива 2004/18 трябва да се тълкува в смисъл, че когато икономическият оператор не може да изпълни предвиденото минимално изискване за икономическото и финансовото състояние поради различие — що се отнася до позицията от финансовия отчет, въз основа на която е определено това изискване — между законодателствата на държавите членки, в които той самият и възлагащият орган съответно са установени, е достатъчно този оператор да може да използва възможностите на друг субект в съответствие с параграф 2 на посочения член, или пък в смисъл че въпросният оператор трябва да може да докаже икономическото и финансовото си състояние с всеки друг подходящ документ в съответствие с параграф 5 на същия член.

               34

               Следва обаче да се отбележи, че видно от акта за преюдициално запитване, разликата в законодателствата, която е в основата на спора по главното производство, не касае обхвата на позицията от финансовия отчет, до която се отнася икономическото изискване, а именно финансовия резултат според отчета. Всъщност и германското, и унгарското законодателство предвиждат, че тази позиция отразява годишния финансов резултат и разпределянето на дивиденти. От друга страна, тези законодателства се различават по това, че унгарският закон не допуска разпределяне на дивиденти или прехвърляне на печалби, когато това ще доведе до отрицателен финансов резултат, докато германското законодателство допуска това, поне в случаите, когато дъщерно дружество като Hochtief Solutions AG прехвърля печалбите си на своето дружество майка по силата на нарочен договор.

               35

               Следователно посоченото различие в законодателствата е свързано с това, че за разлика от унгарския закон германският не ограничава възможността на дружеството майка да задължи дъщерното си дружество да му прехвърли своите печалби, макар това прехвърляне да води за дъщерното дружество до отрицателен според отчета финансов резултат, като същевременно не налага подобно прехвърляне.

               36

               Поради това следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция иска да установи дали член 47 от Директива 2004/18 трябва да се тълкува в смисъл, че когато икономическият оператор не е в състояние да изпълни минимално изискване за икономическото и финансовото състояние, като въпросното икономическо изискване, поради договор, по силата на който този оператор систематично прехвърля печалбите си на своето дружество майка, е достатъчно същият да може да използва възможностите на друг субект в съответствие с член 47, параграф 2 или пък в смисъл, че той трябва да може да докаже икономическото и финансовото си състояние с всеки друг подходящ документ в съответствие с параграф 5 на същия член, предвид факта че законодателството на държавата членка, в която е установен въпросният оператор, допуска без ограничение подобен договор, докато законодателството на държавата членка, в която е установен възлагащият орган, допуска същия договор само при условие че прехвърлянето на печалбите няма да доведе до отрицателен според отчета финансов резултат.

               37

               Оказва се, че в такъв случай невъзможността на дъщерното дружество да изпълни минималното изискване за икономическото и финансовото състояние, определено въз основа на конкретен показател от финансовия отчет, в крайна сметка се дължи не на някакво различие в законодателствата, а на решението, с което неговото дружество майка го задължава систематично да му прехвърля всички свои печалби.

               38

               В такъв контекст посоченото дъщерно дружество разполага само с възможността по член 47, параграф 2 от Директива 2004/18, а именно да се позове на икономическото и финансовото състояние на друг субект, като представи доказателство за ангажимента на последния, че ще му осигури необходимите ресурси. Налага се изводът, че в такъв контекст тази възможност е особено подходяща, тъй като така дружеството майка може самò да отстрани причинената от него невъзможност дъщерното дружество да изпълни съответното минимално изискване.

               39

               Поради това на поставения трети въпрос следва да се отговори, че член 47 от Директива 2004/18 трябва да се тълкува в смисъл, че когато икономическият оператор не е в състояние да изпълни минимално изискване за икономическото и финансовото състояние — а именно финансовият резултат според отчета на кандидатите и оферентите да не е отрицателен за повече от една от последните три приключени финансови години — поради договор, по силата на който този оператор систематично прехвърля печалбите си на своето дружество майка, същият няма друг начин да изпълни това изискване освен да използва възможностите на друг субект в съответствие с член 47, параграф 2. В това отношение е без значение, че законодателството на държавата членка, в която е установен въпросният оператор, и законодателството на държавата членка, в която е установен възлагащият орган, се различават, доколкото първото допуска без ограничение подобен договор, докато второто допуска същия договор само при условие че прехвърлянето на печалбите няма да доведе до отрицателен според отчета финансов резултат.

         По съдебните разноски

               40

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

                           1)

                           Член 44, параграф 2 и член 47, параграф 1, буква б) от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги трябва да се тълкуват в смисъл, че възлагащият орган има право да определи минимално изискване за икономическото и финансовото състояние въз основа на един или няколко показателя от финансовия отчет, при условие че същите действително могат да дадат сведения за състоянието на икономическия оператор и че това изискване е съобразено със значимостта на съответната поръчка, в смисъл че дава възможност обективно да се прецени дали съществува достатъчна икономическа и финансова основа за успешното изпълнение на поръчката, без все пак да надхвърля необходимото за постигането на тази цел. Определеното минимално изискване за икономическото и финансовото състояние по принцип не може да отпадне само поради това че изпълнението му трябва да бъде доказано въз основа на показател от финансовия отчет, по повод на който показател могат да съществуват различия между законодателствата в отделните държави членки.

                           2)

                           Член 47 от Директива 2004/18 трябва да се тълкува в смисъл, че когато икономическият оператор не е в състояние да изпълни минимално изискване за икономическото и финансовото състояние — а именно финансовият резултат според отчета на кандидатите и оферентите да не е отрицателен за повече от една от последните три приключени финансови години — поради договор, по силата на който този оператор систематично прехвърля печалбите си на своето дружество майка, същият няма друг начин да изпълни това изискване освен да използва възможностите на друг субект в съответствие с член 47, параграф 2. В това отношение е без значение, че законодателството на държавата членка, в която е установен въпросният оператор, и законодателството на държавата членка, в която е установен възлагащият орган, се различават, доколкото първото допуска без ограничение подобен договор, докато второто допуска същия договор само при условие че прехвърлянето на печалбите няма да доведе до отрицателен според отчета финансов резултат.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: унгарски.


Решение на Съда (шести състав) от 18 юни 1998 г. # Комисия на Европейските общности срещу Португалска република. # Неизпълнение на задължения. # Дело C-183/97.


Решение на Съда (първи състав) от 9 юли 1987 г. # Maria Frascogna срещу Caisse des dépôts et consignations. # Искане за преюдициално заключение: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Франция. # Обществено осигуряване. # Дело 256/86.


Решение на Общия съд (втори състав) от 4 октомври 2016 г.#Lidl Stiftung & Co. KG срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Европейския съюз „Castello“ — По-ранни фигуративни национални марки и марки на Европейския съюз „Castelló“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-549/14.


Решение на Съда от 7 ноември 2000 г. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV срещу Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Искане за преюдициално заключение: Bundesgerichtshof - Германия. # Регламент (ЕИО) № 2081/92. # Дело C-312/98.


Решение на Съда от 11 май 1989 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Свободно движение на стоки. # Дело 52/88.


Решение на Общия съд (трети състав) от 19 октомври 2017 г.#Belén Bernaldo de Quirós срещу Европейска комисия.#Публична служба — Длъжностни лица — Назначаване — Преместване от длъжност началник отдел на длъжност съветник — Интерес на службата — Злоупотреба с власт — Право на изслушване и задължение за полагане на грижа — Принцип на еквивалентност на длъжностите.#Дело T-649/16.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 28 юни 2016 г.#Andrea Lorenzet срещу Европейска агенция за авиационна безопасност.#Публична служба — Срочно наети служители — Член 2, буква е) от УРДС — Договор за неопределено време — Неплатен отпуск — Отпуск по лични причини — Отказ да се продължи неплатен отпуск за допълнителен период от една година — Член 52 от УРДС.#Дело F-144/15.


Решение на Съда от 12 ноември 1987 г. # Amro Aandelen Fonds срещу Inspecteur der Registratie en Successie. # Искане за преюдициално заключение: Gerechtshof Amsterdam - Нидерландия. # Дело 112/86.


Решение на Общия съд (втори състав) от 29 януари 2013 г. # Thomas Müller срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по възражение - Заявка за фигуративна марка на Общността "Sunless" - По-ранни словни марки на Общността "SUNLESS" и "LONCAR-SUNLESS" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Сходство на знаците - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-662/11.


title: Решение на Общия съд (втори състав) от 28 юни 2011 г. # ATB Norte, SL срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по възражение - Заявка за фигуративна марка на Общността "BRICO CENTER Garden" - По-ранни фигуративни марки на Общността "ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro" и "CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Член 8, параграф 1,буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-479/09.

text:
      Решение на Общия съд (втори състав) от 28 юни 2011 г. — ATB Norte/СХВП — Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (Дело T-479/09)
      „Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за фигуративна марка на Общността „BRICO CENTER Garden“ — По-ранни фигуративни марки на Общността „ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro“ и „CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1,буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Относителни основания за отказ — Възражение от притежателя на по-ранна идентична или сходна марка, регистрирана за идентични или сходни стоки или услуги — Вероятност от объркване с по-ранната марка (член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 на Съвета) (вж. точки 25,
         33, 34, 57, 66 и 67)

      Предмет

               Жалба срещу решението на четвърти апелативен състав на СХВП от 24 септември 2009 г. (преписка R 1044/2008‑4) относно производство
                  по възражение между ATB Norte, SL и Bricocenter Italia Srl

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Bricocenter Italia Srl

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Фигуративна марка „BRICO CENTER Garden“ за услуги от клас 35 — заявка за регистрация № 4935144

               Притежател на марката или знака, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               ATB Norte, SL

               Марка или знак, на която/който е направено позоваване в подкрепа на възражението:

               По-ранни фигуративни марки на Общността „ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro“ (№ 989046) и „CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“
                  (№ 3262623) за услуги от класове 35, 37 и 39

               Решение на отдела по споровете:

               Уважава възражението

               Решение на апелативния състав:

               Отменя обжалваното решение и отхвърля изцяло възражението

      Диспозитив

                  1)

                  	Отменя решението на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
                     от 24 септември 2009 г. (преписка R 1044/2008‑4), доколкото с него се уважава жалбата на Bricocenter Italia Srl пред апелативния
                     състав относно услугите „реклама“, „управление на търговски сделки“ и „търговска администрация“, посочени в заявката за марка
                     на Общността.

                  2)

                  	Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia и СХВП понасят направените от тях съдебни разноски в производството пред Общия съд.