Решение на Общия съд (седми състав) от 21 януари 2016 г.#ROD Leichtmetallräder GmbH срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели).#Марка на Общността — Производство за обявяване на недействителност — Фигуративна марка на Общността „ROD“ — По-ранни фигуративни национални марки „RODI“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и член 53, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — По-ранно производство по възражение — Правило 39, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2868/95.#Дело T-75/15.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 11 септември 2014 г.#Technische Universität Darmstadt срещу Eugen Ulmer KG.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof.#Преюдициално запитване — Директива 2001/29/ЕО — Авторско право и сродни права — Изключения и ограничения — Член 5, параграф 3, буква н) — Използване, за целите на частно изследване или проучване, на произведения или други закриляни обекти — Книга, предоставена на разположение на отделни лица от публиката чрез специализирани терминали в общодостъпна библиотека — Понятие за произведение, което не подлежи на „условия за покупка или лицензия“ — Право на библиотеката да цифровизира произведение, което е част от нейната колекция, за да го предостави на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали — Предоставяне на разположение на произведението чрез специализирани терминали, които позволяват отпечатването му на хартия или съхраняването му на USB устройство.#Дело C‑117/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      11 септември 2014 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Директива 2001/29/ЕО — Авторско право и сродни права — Изключения и ограничения — Член 5, параграф 3, буква н) — Използване, за целите на частно изследване или проучване, на произведения или други закриляни обекти — Книга, предоставена на разположение на отделни лица от публиката чрез специализирани терминали в общодостъпна библиотека — Понятие за произведение, което не подлежи на „условия за покупка или лицензия“ — Право на библиотеката да цифровизира произведение, което е част от нейната колекция, за да го предостави на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали — Предоставяне на разположение на произведението чрез специализирани терминали, които позволяват отпечатването му на хартия или съхраняването му на USB устройство“
      По дело C‑117/13
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Германия) с акт от 20 септември 2012 г., постъпил в Съда на 14 март 2013 г., в рамките на производство по дело

         Technische Universität Darmstadt

      срещу

         Eugen Ulmer KG,

      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: L. Bay Larsen, председател на състав, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (докладчик) и K. Jürimäe, съдии,
      генерален адвокат: N. Jääskinen,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 26 февруари 2014 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Technische Universität Darmstadt, от N. Rauer и D. Ettig, Rechtsanwälte,

               —

               за Eugen Ulmer KG, от U. Karpenstein и G. Schulze, Rechtsanwälte,

               —

               за германското правителство, от T. Henze, J. Kemper и K. Petersen, в качеството на представители,

               —

               за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от S. Fiorentino и A. Collabolletta, avvocati dello Stato,

               —

               за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,

               —

               за финландското правителство, от H. Leppo, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от F. Bulst и J. Samnadda, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 юни 2014 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (OB L 167, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Technische Universität Darmstadt (наричан по-нататък „TU Darmstadt“) и Eugen Ulmer KG (наричано по-нататък „Ulmer“) относно предоставянето от TU Darmstadt на разположение на публиката, чрез терминали в помещенията на библиотека, на книга, която е част от колекцията на тази библиотека и правата на използване на която са притежавани от Ulmer.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Съображения 31, 34, 36, 40, 44, 45 и 51 от Директива 2001/29 предвиждат:

                        „(31)

                        Трябва да се поддържа справедлив баланс между правата и интересите на различните категории притежатели на права, както и на различните категории притежатели на права и ползватели на закриляни обекти. […]

                  […]

                        (34)

                        Държавите членки следва да имат правото да предвидят някои изключения или ограничения в някои случаи като използването за образователни или научноизследователски цели в полза на държавните учреждения като библиотеките и архивите, с цел отразяване на актуални събития, за цитиране, за използване от лица с увреждания, за целите на обществената безопасност и за целите на административни или съдебни производства.

                  […]

                        (36)

                        Държавите членки могат също да предвидят справедливо обезщетение за притежатели на права, когато прилагат незадължителните разпоредби за изключения или ограничения, които не изискват такова обезщетение.

                  […]

                        (40)

                        Държавите членки могат да предвидят изключение или ограничение в полза на някои учреждения с нестопанска цел като обществено достъпни библиотеки и други аналогични институции, както и архивите. От друга страна това следва да се ограничи до някои специални случаи, обхванати от правото на възпроизвеждане. […] Поради това следва да се насърчават конкретни договори или лицензи, които — без да нарушават равновесието — са благоприятни за такива учреждения и осъществяването на тяхната задача за разпространение.

                  […]

                        (44)

                        Когато се прилагат изключенията и ограниченията, предвидени в настоящата директива, това следва да се извършва в съответствие с международните задължения. Такива изключения и ограничения не може да се прилагат по начин, който накърнява законните интереси на притежателя на права или противоречи на нормалното използване на неговото произведение или на друг закрилян обект. […]

                        (45)

                        Изключенията и ограниченията, посочени в член 5, параграфи 2, 3 и 4, не следва въпреки това да предотвратят определянето на договорните отношения, имащи за цел осигуряването на справедливо обезщетение за притежателите на права, доколкото националното законодателство го позволява.
                        […]

                        (51)

                        […] Държавите членки следва да насърчават доброволните мерки, предприети от притежателите на права, включително сключването и изпълнението на споразумения между притежателите на права и други заинтересовани страни, за да се позволи постигането на целите на някои изключения или ограничения, предвидени в националното законодателство в съответствие с настоящата директива. […]“.

               4

               Член 2 от тази директива, озаглавен „Право на възпроизвеждане“, гласи:
               „Държавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:

                        а)

                        за авторите — на техните произведения;
                        […]“.

               5

               Член 3 от посочената директива, озаглавен „Право на публично разгласяване на произведения и право на предоставяне на публично разположение на други закриляни обекти“, предвижда в параграф 1:
               „Държавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него“.

               6

               Член 5 от същата директива, озаглавен „Изключения и ограничения“, предвижда в параграф 2:
               „Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в следните случаи:

                        а)

                        по отношение на възпроизвеждане върху хартия или друг подобен носител, извършено чрез каквато и да е фотографска техника или някакъв друг процес, който има подобни резултати с изключение на нотни листове, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение;

                        б)

                        по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на технически мерки, посочени в член 6 по отношение на съответните произведения или обект[и];

                        в)

                        по отношение на специфични действия на възпроизвеждане, извършвани от общодостъпни библиотеки, учебни заведения или музеи, или от архивни учреждения, които нямат за цел пряка или непряка икономическа или търговска изгода;

                  […]“.

               7

               Съгласно член 5, параграф 3 от Директива 2001/29:
               „Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения по отношение на правата, предвидени в членове 2 и 3, в следните случаи:
               […]

                        н)

                        използване чрез разгласяване или предоставяне на разположение за целите на частно изследване или проучване на отделни лица от публиката чрез специализирани терминали в помещенията на ведомствата, посочени в параграф 2, буква в), на произведения или други закриляни обекти, които са част от тяхната колекция и не подлежат на условия[…] за покупка или лицензия;

                  […]“.

               8

               Съгласно член 5, параграф 5 от същата директива:
               „Изключенията и ограниченията, предвидени в параграфи 1, 2, 3 и 4, се прилагат само в някои специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект, и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права“.

         Германското право

               9

               Член 52b от Закона за авторското право и сродните му права (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte, Urheberrechtsgesetz), наричан по-нататък „UrhG“) от 9 септември 1965 г. (BGBl. I, стр. 1273), в приложимата му редакция към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство, има следния текст:
               „Възпроизвеждане на произведения чрез електронните читателски места в обществените библиотеки, музеите и архивните учреждения
               Предоставянето на разположение на публикувани произведения от публичнодостъпни библиотечни, музейни или архивни фондове, които нямат пряка или непряка икономическа или търговска цел, което е предвидено само в помещенията на съответните учреждения чрез специално предвидените за тази цел електронни читателски места за целите на изследвания или частни проучвания, е разрешено, освен ако договорни разпоредби не са пречка за това. Чрез електронните читателски места по принцип не може да се предоставя достъп до повече екземпляри от дадено произведение, отколкото са в наличност във фонда на учреждението. Предоставянето на разположение е основание за заплащане на справедливо възнаграждение. Само дружество за колективно управление на авторски права има право да претендира такова възнаграждение“.

         Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

               10

               TU Darmstadt стопанисва регионална и университетска библиотека, в която е създал електронни читателски места, чрез които е предоставен публичен достъп до произведения от фонда на тази библиотека с оглед справка.

               11

               От януари или февруари 2009 г. сред тези произведения е и учебникът Einführung in die neuere Geschichte от В. Шулце (наричан по-нататък „процесният учебник“), издаден от Ulmer — научно издателство от Щутгарт (Германия).

               12

               TU Darmstadt отхвърля предложението на Ulmer от 29 януари 2009 г. да купи и използва издадените от Ulmer учебници, сред които е и процесният учебник, под формата на електронни книги.

               13

               TU Darmstadt цифровизира въпросния учебник с цел да го предостави на разположение на ползвателите чрез електронните читателски места в своята библиотека. От тези читателски места не може по едно и също време да се прави справка с повече екземпляри от произведението, отколкото са в наличност в библиотечния фонд. Ползвателите на тези читателски места могат изцяло или отчасти да отпечатат произведението върху хартия или да го съхранят върху USB устройство и в съответната форма да го изнесат от библиотеката.

               14

               След като е сезиран от Ulmer, с решение от 6 март 2011 г. Landgericht Frankfurt am Main (областен съд, Франкфурт на Майн) приема, че за да се изключи приложимостта на член 52b от UrhG, притежателят на правата и учреждението трябва предварително да са сключили споразумение за използването на съответното произведение в цифрова форма. Освен това тази юрисдикция отхвърля искането на Ulmer да се забрани на TU Darmstadt да цифровизира сам или чрез трети лица процесния учебник. Тя обаче уважава искането на споменатото дружество да се забрани на ползвателите на библиотеката на TU Darmstadt от създадените в нея електронни читателски места да отпечатват това произведение и/или да го съхраняват върху USB устройство и/или да изнасят така възпроизведеното от библиотеката.

               15

               След като е сезиран от TU Darmstadt с пряка ревизионна жалба, Bundesgerichtshof (Федералният върховен съд) приема, че на първо място се поставя въпросът дали произведенията и другите закриляни обекти „подлежат на условия[…] за покупка или лицензия“ по смисъла на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, когато притежателят на права предлага на посочено от тази разпоредба учреждение сключването, при подходящи условия, на лицензионни договори за ползването на тези права и на другите закриляни обекти, или пък тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че са визирани единствено случаите, когато съответният притежател и съответното учреждение са сключили споразумение по този въпрос.

               16

               Bundesgerichtshof счита, че за разлика от текста на немски език на посочената разпоредба текстовете ѝ на английски и на френски език са в смисъла на първото тълкуване. Той посочва, че довод в подкрепа на това тълкуване могат да бъдат и общата структура и целите на Директива 2001/29. Според него, ако обаче се приеме, че единствено със сключването на споразумение възниква пречка за прилагането на посочения ограничителен режим, съответното учреждение би могло да отхвърли отправеното от притежателя на правата подходящо предложение, за да се възползва от ограничителния режим; по мнение на Bundesgerichtshof това също така означава, че въпросният притежател няма да получи подходящо възнаграждение, каквато обаче е една от целите на тази директива.

               17

               На второ място, запитващата юрисдикция се пита дали член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 следва да се тълкува в смисъл, че оправомощава държавите членки да предоставят на посочените в тази разпоредба учреждения правото да цифровизират произведенията, които са част от тяхната колекция, доколкото разгласяването или предоставянето им на разположение чрез техните терминали изисква такова възпроизвеждане. Според запитващата юрисдикция държавите членки би трябвало да разполагат с акцесорно правомощие да предвидят такова изключение от правото на възпроизвеждане по член 2 от същата директива или ограничение на това право, тъй като в противен случай полезният ефект на член 5, параграф 3, буква н) от нея не би бил гарантиран. Тя посочва, че във всеки случай въпросното правомощие може да се изведе от член 5, параграф 2, буква в) от цитираната директива.

               18

               На трето място, запитващата юрисдикция счита, че спорът по главното производство поставя въпроса дали съгласно член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 държавите членки могат да предвидят ограничителен режим, който позволява на ползвателите на посочено от тази разпоредба учреждение изцяло или отчасти да отпечатват върху хартия или да съхраняват или прехвърлят на USB устройства произведенията, които са им били разгласени или предоставени на разположение от съответното учреждение чрез неговите терминали.

               19

               В това отношение същата юрисдикция отбелязва, най-напред, че макар отпечатването, съхраняването или прехвърлянето — доколкото тези дейности са свързани с възпроизвеждането на произведение — по принцип да не попадат в обхвата на ограничението, предвидено в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, възпроизвеждането под формата на продължаване на разгласяването или на предоставянето на разположение на дадено произведение от съответното учреждение може да бъде разрешено на основание друго ограничение, и по-специално съгласно т.нар. изключение „за копиране за лично ползване“, залегнало в член 5, параграф 2, буква б) от цитираната директива.

               20

               На следващо място, по мнение на запитващата юрисдикция целта по член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 — да се направи възможно ефикасното използване, за целите на изследвания или частни проучвания, на текстовете, които са разгласени или предоставени на разположение чрез терминалите на учреждение като библиотека — насочва към тълкуване на тази разпоредба в смисъл, че отпечатването от един терминал на произведение на хартия е разрешено, а съхраняването върху USB устройство — не.

               21

               На последно място, според запитващата юрисдикция подобно тълкуване на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 също така би гарантирало, че обхватът на този ограничителен режим отговаря на трите условия, предвидени в член 5, параграф 5 от същата директива. Тя счита, че съхраняването на дадено произведение върху USB устройство засяга в по-голяма степен авторското право върху това произведение от отпечатването му на хартия.

               22

               При тези обстоятелства Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Прилагат ли се условия за покупка или лицензия по смисъла на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, когато притежателят на правата предлага на посочените в тази разпоредба учреждения да сключат лицензионни договори за използване на произведенията при подходящи условия?

                        2)

                        Член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 оправомощава ли държавите членки да предоставят на учрежденията правото да цифровизират произведенията, които са част от тяхната колекция, когато това е необходимо за целите на предоставянето на тези произведения на разположение чрез терминали?

                        3)

                        Може ли правата, които държавите членки предвиждат в съответствие с член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, да бъдат с такъв обхват, че ползвателите на терминали да могат да отпечатват върху хартия или да съхраняват върху USB устройства предоставените им на разположение чрез тези терминали произведения?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               23

               С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали за дадено произведение се прилагат „условия за покупка или лицензия“ по смисъла на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, когато притежателят на правата е предложил на посочено в тази разпоредба учреждение, като общодостъпна библиотека, да сключат лицензионен договор или договор за използване на това произведение при подходящи условия.

               24

               С изключение на Ulmer всички заинтересовани лица, представили писмено становище, предлагат на този въпрос да се даде отрицателен отговор и по същество поддържат тълкуването, че понятието „условия за покупка или лицензия“ в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да се разбира в смисъл, че притежателят на правата и учреждението трябва да са сключили лицензионен договор или договор за използване на съответното произведение, в който са конкретизирани условията за използване от това учреждение на произведението.

               25

               Според Ulmer самият факт, че притежателят на правата предлага на общодостъпна библиотека да сключат лицензионен договор или договор за използване, е достатъчен, за да изключи приложимостта на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, стига предложението да е „подходящо“.

               26

               В това отношение от сравнението между текстовете на различните езици на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, и по-специално на английски, френски, немски и испански език, където се използват съответно думите „terms“, „conditions“, „Regelung“ и „condiciones“, най-напред следва, че в текста на тази разпоредба законодателят на Съюза е използвал понятията „условия“ или „разпоредби“, които се отнасят до реално уговорени договорни клаузи, а не до обикновени предложения за сключване на договор.

               27

               На следващо място е необходимо да се напомни, че ограничението съгласно член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да служи на обществения интерес от насърчаване на частните изследвания и проучвания чрез разпространението на знания — нещо, което също така представлява основната мисия на учреждения като общодостъпните библиотеки.

               28

               Застъпваното от Ulmer тълкуване обаче означава, че притежателят на правата би могъл с едностранни и по същество дискреционни действия да лиши съответното учреждение от правото да се ползва от това ограничение, а следователно и да попречи както на изпълнението на основната му мисия, така и на насърчаването на посочения обществен интерес.

               29

               В допълнение, в съображение 40 от Директива 2001/29 се посочва, че следва да се насърчават конкретни договори или лицензи, които — без да нарушават равновесието — са благоприятни за такива учреждения и за осъществяването на тяхната задача за разпространение.

               30

               Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 21 и 22 от заключението си, съображения 45 и 51 от същата директива потвърждават, включително в текста им на немски език, че в контекста по-специално на изброените в член 5, параграф 3 от Директива 2001/29 изключения и ограничения се изхожда от реално съществуващи договорни отношения, както и от сключването и изпълнението на реално съществуващи договорни споразумения, а не от обикновени предложения във връзка с договор или лицензия.

               31

               Предлаганото от Ulmer тълкуване също така е трудно съвместимо с целта на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 да се поддържа справедлив баланс между правата и интересите на притежателите на права, от една страна, и на ползвателите на закриляни обекти, които желаят да ги разгласят публично за целите на частно изследване или проучване, извършвано от отделни лица от публиката, от друга.

               32

               Освен това тълкуването в смисъл, че самото предлагане да бъде сключен договор за лицензия или използване е достатъчно да изключи приложимостта на член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, до голяма степен би изпразнило от съдържание ограничението, предвидено в тази разпоредба, и дори полезния му ефект, защото ако посоченото тълкуване бъде възприето, ограничението би се прилагало, както поддържа Ulmer, само за все по-рядко срещащите се произведения, които все още не се предлагат на пазара в електронен вариант, по-специално под формата на електронна книга.

               33

               На последно място, тълкуването в смисъл, че трябва да са налице реално уговорени договорни условия не може да бъде отхвърлено — обратно на становището на Ulmer — и със съображението, че нарушава трите условия по член 5, параграф 5 от Директива 2001/29.

               34

               В това отношение е достатъчно да се констатира, че предвиденото в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 ограничение е придружено от няколко рестрикции, които гарантират — макар приложимостта на тази разпоредба да е изключена само в хипотезата на реално уговорени договорни условия — че това ограничение продължава да се прилага в специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведенията и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на правата.

               35

               С оглед на предходните съображения на първия въпрос следва да се отговори, че понятието „условия за покупка или лицензия“, което се съдържа в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, трябва да се разбира в смисъл, че притежателят на правата и посочено в тази разпоредба учреждение, като общодостъпна библиотека, трябва да са сключили лицензионен договор или договор за използване на съответното произведение, в който са конкретизирани условията, при които учреждението може да използва това произведение.

         По втория въпрос

               36

               С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да даде на посочените в тази разпоредба общодостъпни библиотеки правото да цифровизират произведенията, които са част от тяхната колекция, ако това действие по възпроизвеждане е необходимо за целите на предоставянето на тези произведения на разположение на техните ползватели чрез специализирани терминали в помещенията на тези учреждения.

               37

               Като начало следва да се отбележи, че няма спор, че цифровизирането на произведението, доколкото се състои основно в преобразуването му от аналогов в цифров формат, представлява действие по възпроизвеждане на произведението.

               38

               Ето защо възниква въпросът дали член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 позволява на държавите членки да предоставят на общодостъпните библиотеки това право на възпроизвеждане, въпреки че съгласно член 2 от нея авторите имат изключителното право да разрешават или забраняват възпроизвеждането на произведенията си.

               39

               В тази насока, най-напред, следва да се констатира, че съгласно член 5, параграф 3, изречение първо от Директива 2001/29 изключенията и ограниченията, посочени в този параграф, се отнасят до правата по членове 2 и 3 от цитираната директива, а следователно и до изключителното право на възпроизвеждане, което има притежателят на правата, както и до правото на публично разгласяване.

               40

               Член 5, параграф 3, буква н) от същата директива обаче ограничава използването на произведения по смисъла на тази разпоредба до тяхното „разгласяване или предоставяне на разположение“ и следователно до действия, които попадат в обхвата единствено на изключителното право на публично разгласяване на произведения съгласно член 3 от Директивата.

               41

               На следващо място, трябва да се напомни, че за да е налице „действие по разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 е достатъчно по-специално въпросните произведения да са предоставени на публично разположение по такъв начин, че всеки да може да има достъп до тях, без значение дали тази възможност се използва или не (решение Svensson и др., C‑466/12, EU:C:2014:76, т. 19).

               42

               Ето защо в случаите, когато учреждение като общодостъпна библиотека, спрямо което се прилага член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, предоставя при обстоятелства като тези по главното производство достъп до произведение, част от неговата колекция, на „публика“, т.е. на всички лица, които използват създадените в помещенията му специализирани терминали за целите на частно изследване или проучване, това трябва да се квалифицира като „предоставяне на разположение“ и следователно като „действие по разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директивата (вж. в този смисъл решение Svensson и др., EU:C:2014:76, т. 20).

               43

               Това право на разгласяване на произведения, което учреждения като посочените в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 общодостъпни библиотеки имат в рамките на ограниченията, предвидени в цитираната разпоредба, до голяма степен би било изпразнено от съдържание и дори от полезен ефект, ако тези учреждения не притежават акцесорно право на цифровизиране на съответните произведения.

               44

               В член 5, параграф 2, буква в) от Директива 2001/29 на въпросните учреждения е признато такова право във връзка със „специфични действия на възпроизвеждане“.

               45

               Това условие за специфичност трябва да се разбира в смисъл, че съответните учреждения по правило не могат да цифровизират всичките си колекции.

               46

               От друга страна, посоченото условие по принцип е спазено, когато цифровизирането на някои произведения от дадена колекция е необходимо с оглед „използване чрез разгласяване или предоставяне на разположение за целите на частно изследване или проучване на отделни лица от публиката чрез специализирани терминали“, както предвижда член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29.

               47

               В допълнение, обхватът на това акцесорно право на цифровизиране трябва да бъде уточнен чрез тълкуване на член 5, параграф 2, буква в) от Директива 2001/29 в светлината на член 5, параграф 5 от нея, съгласно който това ограничение се прилага само в някои специфични случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права; последната разпоредба обаче не е предназначена да разшири обхвата на изключенията и ограниченията, предвидени в член 5, параграф 2 от Директивата (вж. в този смисъл решения Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, т. 58 и ACI Adam и др., C‑435/12, EU:C:2014:254, т. 26).

               48

               В настоящия случай се налага изводът, че в рамките на приложимото национално законодателство условията по член 5, параграф 5 от споменатата директива са надлежно отчетени. Това е така, защото, на първо място, от член 52b от UrhG следва, че цифровизирането от общодостъпните библиотеки на произведения не може да води до това броят екземпляри от всяко от произведенията, предоставени на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали, да е по-голям от този на екземплярите, които тези библиотеки са придобили в аналогов формат. На второ място, въпреки че по силата на цитираната национална правна норма самото цифровизиране на произведението не е съчетано със задължение за изплащането на обезщетение, последващото предоставяне на това произведение на разположение в цифров формат чрез специализирани терминали е основание за заплащането на справедливо възнаграждение.

               49

               С оглед на предходните съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 във връзка с член 5, параграф 2, буква в) от нея трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да даде на посочените в тези разпоредби общодостъпни библиотеки правото да цифровизират произведенията, които са част от тяхната колекция, ако това действие по възпроизвеждане е необходимо за целите на предоставянето на тези произведения на разположение на техните ползватели чрез специализирани терминали в помещенията на тези учреждения.

         По третия въпрос

               50

               С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да даде на посочените от тази разпоредба общодостъпни библиотеки правото да предоставят произведения на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали, които правят възможно отпечатването на произведенията на хартия или съхраняването им на USB устройство.

               51

               Както следва от точки 40 и 42 от настоящото решение, залегналото в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 ограничение по принцип се прилага само спрямо някои действия по разгласяване, които обичайно попадат в обхвата на изключителното право на притежателя съгласно член 3 от тази директива, а именно действията, с които съответните учреждения предоставят дадено произведение на разположение на отделни лица от публиката за целите на частно изследване или проучване, чрез специализирани терминали, създадени в помещенията на тези учреждения.

               52

               Безспорно е обаче, че действия като отпечатването на произведение на хартия или съхраняването му на USB устройство, дори да са станали възможни благодарение на някои функции на специализираните терминали, в които може да се направи справка с това произведение, са действия не по „разгласяване“ по смисъла на член 3 от Директива 2001/29, а по „възпроизвеждане“ по смисъла на член 2 от тази директива.

               53

               Всъщност става въпрос за създаването на ново аналогово или дигитално копие на дигиталното копие на произведението, което дадено учреждение е предоставило на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали.

               54

               Тези действия по възпроизвеждане, за разлика от някои действия по цифровизиране на дадено произведение, не могат да бъдат разрешени и въз основа на акцесорно право, изведено от член 5, параграф 2, буква в) във връзка с член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, понеже не са необходими с оглед предоставянето на това произведение на разположение на ползвателите чрез специализирани терминали при спазване на установените в тези разпоредби условия. В допълнение, след като се извършват не от учрежденията, визирани в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29, а от ползвателите на създадените в помещенията на тези учреждения специализирани терминали, въпросните действия не могат да бъдат разрешени на основание на тази разпоредба.

               55

               Такива действия по възпроизвеждане върху аналогов или цифров носител обаче евентуално могат да бъдат разрешени съгласно националното законодателство, с което се транспонират изключенията и ограниченията по член 5, параграф 2, буква а) или б) от Директива 2001/29, стига във всеки отделен случай да са изпълнени поставените с тези разпоредби условия, и по-специално за справедливо възнаграждение на притежателя на правата.

               56

               Подобни действия по възпроизвеждане също така трябва да отговарят на условията, предвидени в член 5, параграф 5 от Директива 2001/29. Ето защо обхватът на възпроизведените текстове не може да засяга неоправдано законните интереси на притежателите на авторското право.

               57

               С оглед на предходните съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не обхваща действия като отпечатването на произведения на хартия или съхраняването им на USB устройство, извършени от ползватели в специализирани терминали, създадени в посочените от тази разпоредба общодостъпни библиотеки. Такива действия обаче евентуално могат да бъдат разрешени съгласно националното законодателство, с което се транспонират изключенията и ограниченията по член 5, параграф 2, буква а) или б) от споменатата директива, стига във всеки отделен случай да са изпълнени условията, поставени от тези разпоредби.

         По съдебните разноски

               58

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                        1)

                           Понятието „условия за покупка или лицензия“, което се съдържа в член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество, трябва да се разбира в смисъл, че притежателят на правата и посочено в тази разпоредба учреждение, като общодостъпна библиотека, трябва да са сключили лицензионен договор или договор за използване на съответното произведение, в който са конкретизирани условията, при които учреждението може да използва това произведение.

                        2)

                           Член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 във връзка с член 5, параграф 2, буква в) от нея трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да даде на посочените в тези разпоредби общодостъпни библиотеки правото да цифровизират произведенията, които са част от тяхната колекция, ако това действие по възпроизвеждане е необходимо за целите на предоставянето на тези произведения на разположение на техните ползватели чрез специализирани терминали в помещенията на тези учреждения.

                        3)

                           Член 5, параграф 3, буква н) от Директива 2001/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не обхваща действия като отпечатването на произведения на хартия или съхраняването им на USB устройство, извършени от ползватели в специализирани терминали, създадени в посочените от тази разпоредба общодостъпни библиотеки. Такива действия обаче евентуално могат да бъдат разрешени съгласно националното законодателство, с което се транспонират изключенията и ограниченията по член 5, параграф 2, буква а) или б) от споменатата директива, стига във всеки отделен случай да са изпълнени условията, поставени от тези разпоредби.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Съда (шести състав) от 16 юли 1998 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело C-339/97.


title: Решение на Общия съд (състав по жалбите) от 9 юли 2013 г. # Oscar Orlando Arango Jaramillo и други срещу Европейска инвестиционна банка (ЕИБ). # Обжалване - Публична служба - Персонал на ЕИБ - Преразглеждане на решение на Общия съд - Отхвърляне на жалбата в първоинстанционното производство като недопустима - Пенсии - Увеличаване на вноските по пенсионната схема - Срок за обжалване - Разумен срок. # Дело T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (състав по жалбите)
      9 юли 2013 година (
            *1
         )
      „Обжалване — Публична служба — Персонал на ЕИБ — Преразглеждане на решение на Общия съд — Отхвърляне на жалбата в първоинстанционното производство като недопустима — Пенсии — Увеличаване на вноските по пенсионната схема — Срок за обжалване — Разумен срок“
      По дело T-234/11 P-RENV-RX
      с предмет жалба за отмяна на Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (първи състав) от 4 февруари 2011 г. по дело Arango Jaramillo и др./ЕИБ (F-34/10),

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, служител на Европейската инвестиционна банка, с местожителство в Люксембург (Люксембург), и другите 34-ма служители на Европейската инвестиционна банка, чиито имена са посочени в приложението, представлявани от B. Cortese и C. Cortese, avocats
      жалбоподатели,
      като другата страна в производството е

         Европейската инвестиционна банка (ЕИБ), за която се явяват г-н C. Gómez de la Cruz и г-н T. Gilliams, в качеството на представители, подпомагани от P.-E. Partsch, avocat,
      ответник в първоинстанционното производство,
      ОБЩИЯТ СЪД (състав по жалбите),
      състоящ се от: г-н M. Jaeger, председател, г-жа I. Pelikánová (докладчик) и г-н A. Dittrich, съдии,
      секретар: г-н E. Coulon,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Настоящото производство е образувано вследствие от Решение на Съда (четвърти състав) от 28 февруари 2013 г. по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C-334/12 RX-II), с което Съдът, след като установява, че Решение на Общия съд (състав по жалбите) от19 юни 2012 г. по дело Arango Jaramillo и др./ЕИБ (T-234/11 P, наричано по-нататък „преразглежданото решение“) по жалбата срещу определението на Съда на публичната служба на Европейския съюз (първи състав) от 4 февруари 2011 г. по дело Arango Jaramillo и др./ЕИБ (F-34/10, наричано по-нататък „обжалваното определение“) накърнява съгласуваността на правото на Европейския съюз, отменя преразглежданото решение и връща делото на Общия съд за ново разглеждане.

         Фактите по спора

               2

               Видно от точки 2—4 от обжалваното определение, точка 1 по-горе, г-н Oscar Orlando Arango Jaramillo и останалите 34-ма жалбоподатели, чиито имена са посочени в приложението, са служители на Европейската инвестиционна банка (ЕИБ). От 1 януари 2007 г. фишовете за заплата на служителите на ЕИБ вече не се изготвят в обичайния им вид на хартия, а на електронен носител. От тази дата фишовете се въвеждат ежемесечно в информационната система „Peoplesoft“ на ЕИБ и така всеки служител има достъп до тях от служебния си компютър.

               3

               В събота на 13 февруари 2010 г. фишовете за заплата за февруари 2010 г. са въведени в информационната система „Peoplesoft“. Фишовете показвали, че в сравнение с фишовете за януари 2010 г. размерът на вноските в пенсионната схема е увеличен, което се дължи на взетите от ЕИБ решения във връзка с реформата на пенсионната схема на нейните служители.

         Първоинстанционното производство и обжалваното определение

               4

               На 26 май 2010 г. жалбоподателите подават жалба до Съда на публичната служба, заведена под номер F-34/10, с която искат, от една страна, отмяна на фишовете им за заплата за февруари 2010 г. в частта, отразяваща решенията на ЕИБ за увеличаване на вноските им в пенсионната схема, и от друга страна, ЕИБ да бъде осъдена да им заплати обезщетение за неимуществени вреди в символичен размер от едно евро.

               5

               С отделна молба, представена в секретариата на Съда на публичната служба, ЕИБ повдига възражение за недопустимост на основание член 78 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба и моли този съд да обяви жалбата за недопустима, без да разглежда спора по същество.

               6

               В становищата си по възражението за недопустимост жалбоподателите в частност изтъкват, че с оглед на особените обстоятелства по случая, и конкретно предвид отсъствието на каквато и да било изрична разпоредба, определяща сроковете за обжалване на актовете на ЕИБ от нейните служители, стриктното прилагане на общия срок за обжалване от три месеца и десет дни би довело до накърняване на правото им на ефективни правни средства за защита (обжалваното определение, точка 1 по-горе, точка 18).

               7

               С обжалваното определение, точка 1 по-горе, прието на основание член 78 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, посоченият съд, без да провежда устна фаза на производството и като се произнася направо по възражението за недопустимост, без да пристъпва към съществото на спора, отхвърля жалбата като недопустима поради просрочването ѝ.

         Обжалването пред Общия съд

               8

               На 28 април 2011 г. на основание член 9 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз жалбоподателите подават в секретариата на Общия съд жалба срещу това определение, по която е образувано дело T-234/11 P.

               9

               В производството по това дело жалбоподателите молят Общия съд да отмени определението, да отхвърли възражението за недопустимост, повдигнато от ЕИБ по дело F-34/10, и да върне делото на Съда на публичната служба за произнасяне по съществото на спора.

               10

               След като констатира, че в едномесечния срок от съобщението за приключването на писмената фаза на производството нито една от страните не е поискала да се насрочи съдебно заседание, Общият съд се произнася по спора, без да провежда устна фаза на производството.

               11

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателите сочат три правни основания, първото от които е посочено като главно, а останалите две — при условията на евентуалност. По първото те твърдят неправилно тълкуване на понятието „разумен срок“ за обжалване пред първоинстанционния съд, и в частност нарушение на принципа на пропорционалност и нарушение на правото на ефективна съдебна защита. По второто правно основание се твърди неправилно тълкуване на приложимите процесуални правила, и в частност на правилата относно наличието на случайно събитие. По третото правно основание се твърди изопачаване на доказателствата, представени пред Съда на публичната служба за наличието на случайно събитие, както и нарушение на правилата относно събирането на доказателства и процесуално-организационните действия в първоинстанционното производство.

               12

               С преразглежданото решение, точка 1 по-горе, Общият съд отхвърля жалбата, по съображение че твърденията на жалбоподателите за наличие на тези основания за обжалване са отчасти недопустими, а в останалата си част — неоснователни.

               13

               За да отхвърли твърдението за наличие на първото основание за обжалване, посочено като главно, Общият съд приема, че в обжалваното определение, точка 1 по-горе, Съдът на публичната служба правилно е приложил по отношение на жалбоподателите правило, според което по аналогия със срока за обжалване по член 91, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилникът“) три месеца трябва по принцип да се смятат за разумен срок за подаването на жалба от служители на ЕИБ за отмяна на неин акт, който ги уврежда (преразглежданото решение, точка 1 по-горе, точка 27). Освен това Общият съд приема, че наложеното по този начин задължение за служителите на ЕИБ да подават жалбите си в точен срок, не може да се разглежда като посегателство срещу правото им на ефективни правни средства за защита или срещу принципа на пропорционалност (преразглежданото решение, точка 1 по-горе, точка 41).

         Преразглеждането от Съда

               14

               След предложението на първия генерален адвокат Съдът (специалният състав, предвиден в член 123б от Процедурния правилник на Съда в редакцията му, приложима към датата на предложението) с решение от 12 юли 2012 г. (C-334/12 RX) приема, че има основание за преразглеждане. Съгласно това решение преразглеждането трябва да се отнася до това дали преразглежданото решение, точка 1 по-горе, накърнява единството или съгласуваността на правото на Съюза, доколкото Общият съд в качеството си на касационна инстанция тълкува понятието „разумен срок“ — в контекста на подаването на жалба от служители на ЕИБ за отмяна на издаден от нея увреждащ ги акт — като срок, чието пропускане води до просрочие и поради това до недопустимост на жалбата, без съдът на Съюза да трябва да взема предвид конкретните обстоятелства по случая, и дали това тълкуване на понятието „разумен срок“ може да накърни правото на ефективна съдебна защита, потвърдено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (ОВ C 83, 2010 г., стр. 389).

               15

               С Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, Съдът отменя преразглежданото решение, точка 1 по-горе, след като приема, че то действително накърнява съгласуваността на правото на Съюза, тъй като Общият съд в качеството си на касационна инстанция е тълкувал понятието „разумен срок“ — в контекста на подаването на жалба от служители на ЕИБ за отмяна на издаден от нея увреждащ ги акт — като тримесечен срок, чието пропускане води до просрочване и поради това до недопустимост на жалбата, без съдът на Съюза да е задължен да вземе предвид обстоятелствата по конкретния случай.

               16

               Въпреки това, тъй като установява, че фактическите констатации от преразглежданото решение, точка 1 по-горе, не позволяват да се прецени дали е била допустима жалбата за отмяна, и конкретно дали е била подадена в разумен срок по смисъла на съдебната практика, която е в съответствие с принципа за правото на ефективни правни средства за защита, Съдът постановява, че съгласно член 62б от Статута на Съда не може да се произнесе с окончателно решение по спора. Затова, като взема решение по възлагането на съдебните разноски в производството по преразглеждане, Съдът връща делото на Общия съд, който да прецени с оглед на конкретните обстоятелства по делото дали жалбоподателите са подали жалбата си пред Съда на публичната служба в разумен срок.

         По делото, върнато след преразглеждане

         Производството

               17

               Съгласно член 121а от Процедурния правилник на Общия съд със самото Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, Общият съд отново е сезиран с настоящото дело.

               18

               С писмо от 1 март 2013 г. на основание член 121в, параграф 1 от Процедурния правилник секретариатът на Общия съд приканва страните в срок от един месец, считано от връчването на Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, да представят писмените си становища относно заключенията, които следва да се направят от последното с оглед решаването на спора.

               19

               На 22 март и 16 април 2013 г. съответно ЕИБ и жалбоподателите подават становищата си в секретариата на Общия съд.

               20

               В своето становище ЕИБ моли Общия съд:

                        —

                        като главно искане — да върне делото на Съда на публичната служба за ново разглеждане,

                        —

                        при условията на евентуалност — да отхвърли жалбата срещу определението на Съда на публичната служба и да потвърди извода за недопустимост на жалбата на жалбоподателите пред посочения съд поради просрочването ѝ, по съображение че тази жалба е подадена в срок, който не би могъл да се смята за разумен с оглед на всички обстоятелства по конкретния случай, и да осъди жалбоподателите да заплатят разноските в производството по обжалване.

               21

               В своето становище жалбоподателите молят Общия съд:

                        —

                        да установи, че е налице първото правно основание за обжалване и съответно да отмени обжалваното определение, точка 1 по-горе, по съображение че жалбата пред Съда на публичната служба е подадена в разумен срок с оглед на всички обстоятелства по конкретния случай,

                        —

                        да върне делото на Съда на публичната служба, който да се произнесе по съществото на жалбата и по разноските в първоинстанционното производство,

                        —

                        да осъди ЕИБ да заплати разноските в производството по обжалване.

         От правна страна

               22

               Със самото Решение по дело Преразглеждане Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, Общият съд отново е сезиран със споменатата в точка 8 по-горе жалба срещу определението на Съда на публичната служба и трябва да обсъди отново сочените от жалбоподателите правни основания за обжалване, припомнени в точка 11 по-горе, като същевременно съобрази всички изводи за решаването на спора, които следват от упоменатото решение.

         По първото правно основание, а именно неправилно тълкуване на понятието „разумен срок“ за подаване на първоинстанционната жалба, и в частност нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на ефективна съдебна защита

               23

               Твърдението за наличие на това правно основание по същество се състои от две части. В първата си част то е твърдение за неправилно тълкуване на понятието „разумен срок“ за подаване на първоинстанционната жалба. Във втората си част то е твърдение за нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на ефективна съдебна защита.

               24

               По първата част на твърдението за наличие на първото основание жалбоподателите поддържат, че в обжалваното определение, точка 1 по-горе, Съдът на публичната служба е допуснал грешка при прилагането на правото, като е отхвърлил жалбата им като недопустима по съображение, което по същество се свежда до това, че три месеца, десет дни и няколко секунди не са разумен срок за подаването на първоинстанционната жалба в секретариата на Съда на публичната служба. По този начин Съдът на публичната служба изопачил смисъла на съдебната практика относно сроковете за обжалване от страна на служителите на ЕИБ (Решение на Общия съд от 23 февруари 2001 г. по дело De Nicola/ЕИБ, T-7/98, T-208/98 и T-109/99, Recueil FP, стр. I-A-49 и II-185, точка 99, Решение на Общия съд от 6 март 2001 г. по дело Dunnett и др./ЕИБ, T-192/99, Recueil, стр. II-813, точки 53 и 58), като фактически изоставил принципа за спазването на разумен срок, който по своето естество е гъвкав и допуска конкретно претегляне на съответните интереси, и го заменил с точен тримесечен срок, подлежащ на стриктно и общо прилагане. Освен това Съдът на публичната служба не взел предвид представените пред него документи и свидетелски показания, които доказвали, от една страна, че в срока от три месеца и десет дни заверени копия от първоинстанционната жалба са били получени по електронна поща от други получатели, свързани към сървъри, различни от изходящия, и от друга, че вечерта на изпращането на първоинстанционната жалба е имало повреда в електрозахранването в служебните помещения на техните адвокати, която е била отстранена приблизително десет минути преди полунощ и е забавила изпращането на посочената жалба. Наред с това Съдът на публичната служба не съобразил особените обстоятелства по конкретния случай, и в частност факта, че ЕИБ виновно е бездействала, вместо да упражни нормотворческите си правомощия и да определи точен и надежден срок за обжалване, и че е издала обжалваните решения направо с фишовете за заплата за февруари 2010 г. въз основа на непубликувана нормативна уредба, която все още не била публикувана и към момента на подаването на жалбата.

               25

               По втората част на твърдението за наличие на първото основание жалбоподателите поддържат, че в обжалваното определение, точка 1 по-горе, Съдът на публичната служба не е зачел правото им на ефективна съдебна защита и е нарушил принципа на пропорционалност, който трябва да ръководи прилагането на правните разпоредби и принципи, в случай че те водят до ограничаване на правото на достъп до съд. Като се отклонил от предходната съдебна практика, която предполага гъвкаво и благоприятно за жалбоподателите прилагане на принципа за спазването на разумен срок, Съдът на публичната служба действал в противоречие с основополагащото изискване за адекватно претегляне на правото на гражданина на ефективна съдебна защита спрямо изискването за правна сигурност. Това противоречие съвсем ясно личало от особените обстоятелства на конкретния случай, описани в точка 24 по-горе. Предвид тези особени обстоятелства стриктното и общо прилагане на точен тримесечен срок, без същият да е закрепен в изрична разпоредба, нито да следва от някаква ясна и трайно установена съдебна практика, се явявало прекомерно ограничение на правото им на достъп до съд, гарантирано с член 47 от Хартата на основните права. Освен това подобно прилагане на срока било непропорционално спрямо целта на принципа за спазване на разумен срок, а именно да се осигури стабилност на актовете на ЕИБ.

               26

               ЕИБ оспорва доводите на жалбоподателите и по същество поддържа, че и в двете си части твърдението за наличие на първото основание е недопустимо или при всички случаи неоснователно. Всъщност с това твърдение жалбоподателите целели касационната инстанция да упражни контрол върху фактическите констатации на Съда на публичната служба в обжалваното определение, точка 1 по-горе, а това било извън правомощията на тази инстанция. При всички случаи твърдението за наличие на първото основание не било основателно. Всъщност от съдебната практика личало, че разумният срок, в който служителите на ЕИБ трябва да подават жалбите си, е твърд тримесечен срок, удължен с фиксиран десетдневен срок поради отдалеченост, както следва по аналогия от разпоредбите на Правилника относно способите за обжалване. Освен това от практиката на Европейския съд по правата на човека и от практиката на съдилищата на Европейския съюз следвало, че нормите, които установяват срокове за обжалване, могат да бъдат съвместени както с принципа на пропорционалност, така и с правото на ефективна съдебна защита.

               27

               Доколкото ЕИБ оспорва допустимостта на твърдението за наличие на първото основание в двете му части, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика единствено първоинстанционният съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него доказателства, и от друга страна, да преценява тези факти. Когато първоинстанционният съд е установил или преценил фактите, касационната инстанция е компетентна да упражни контрол върху правната квалификация на тези факти и върху правните последици, които първоинстанционният съд е извел от тях (Решение на Общия съд от 2 юли 2010 г. по дело Kerstens/Комисия, T-266/08 P, точка 37; вж. в този смисъл Решение на Съда от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия, C-551/03 P, Recueil, стр. I-3173, точка 51 и Решение на Съда от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия, C-167/04 P, Recueil, стр. I-8935, точка 106).

               28

               С твърдението си за наличие на първото основание жалбоподателите не оспорват фактическите констатации на Съда на публичната служба в обжалваното определение, точка 1 по-горе, що се отнася до срока, в който е подадена първоинстанционната жалба, а оспорват изводите на този съд въз основа на тези констатации, а именно че срокът, в който е подадена тази жалба, не може да се смята за „разумен“. Въпросът дали Съдът на публичната служба е имал основание предвид фактите по делото да заключи, че жалбоподателите не са подали жалбата си в разумен срок, обаче представлява правен въпрос, който подлежи на контрол в производството по обжалване.

               29

               Следователно възражението на ЕИБ за недопустимост на твърдението за наличие на първото основание трябва да се отхвърли като неоснователно.

               30

               За целите на преценката на основателността на твърдението за наличие на първото основание в първата му част, а именно за неправилно тълкуване на понятието „разумен срок“ за подаване на първоинстанционната жалба, следва да се отбележи, че нито Договорът за функционирането на ЕС, нито правилникът за персонала на ЕИБ, приет от управителния ѝ съвет на основание член 29 от вътрешния правилник на ЕИБ, съдържат разпоредби за приложимия срок за обжалване при спорове между ЕИБ и нейните служители. Съвместяването на правото на ефективна съдебна защита, от една страна, което е общ принцип на правото на Съюза и изисква всеки правен субект да разполага с достатъчен срок, за да прецени законосъобразността на неблагоприятния за него акт и евентуално да подготви жалбата си, и на изискването за правна сигурност, от друга, което предполага след изтичането на определен срок издадените от администрацията на Съюза актове да стават окончателни, обаче налага тези спорове да бъдат отнасяни до съда на Съюза в разумен срок (вж. Решение по дело De Nicola/ЕИБ, точка 24 по-горе, точки 97—99 и цитираната съдебна практика и Решение по дело Dunnett и др./ЕИБ, точка 24 по-горе, точки 51—53 и цитираната съдебна практика; Определение на председателя на Общия съд от 6 декември 2002 г. по дело D/ЕИБ, T-275/02 R, Recueil FP, стр. I-A-259 и II-1295, точки 31 и 32).

               31

               Съгласно съдебната практика въпросът дали даден срок е „разумен“, независимо дали става дума за продължителността на дадено административно или съдебно производство, или — както в случая — за срок, който влияе пряко на допустимостта на иска или жалбата, трябва винаги да се преценява с оглед на всички обстоятелства по конкретния случай, и в частност с оглед на значимостта на спора за заинтересованото лице, сложността на делото и поведението на съответните страни (вж. Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, точки 28—37 и цитираната съдебна практика). Оттук по принцип следва, че понятието „разумен срок“ не може да се разглежда като конкретен преклузивен срок, и в частност че предвиденият в член 91, параграф 3 от Правилника тримесечен срок не може да се прилага по аналогия като преклузивен срок към служителите на ЕИБ, когато подават жалба за отмяна срещу акт на последната, който ги уврежда (вж. Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, точка 39 и цитираната съдебна практика).

               32

               Следователно сам по себе си фактът, че служител на ЕИБ е подал жалба за отмяна на неблагоприятен за него акт на банката в срок, който надхвърля три месеца и десет дни, не е достатъчен, за да се заключи, че жалбата е просрочена, а съдът на Съюза трябва при всички положения да прецени дали срокът е бил разумен с оглед на всички обстоятелства по конкретния случай.

               33

               Макар в Решение по дело De Nicola/ЕИБ, точка 24 по-горе (точки 118—120), и в Решение по дело Dunnett и др./ЕИБ, точка 24 по-горе (точки 57 и 58), Общият съд да приема, че срокове под три месеца и десет дни са били разумни, това само по себе си не означава, че по-дълги срокове не биха могли да бъдат определени като „разумни“ с оглед на обстоятелствата по конкретния разглеждан случай, доколкото съдът на Съюза просто се е произнесъл по конкретни отнесени до него дела, без да разглежда въпроса дали и по-дълги срокове не биха могли все пак да се смятат за разумни. Обратно, макар в Определение по дело D/ЕИБ, точка 30 по-горе (точки 38—40), председателят на Общия съд да е приел, че петмесечен срок не е разумен с оглед на обстоятелствата по делото, този факт не позволява да се заключи, че по-кратък срок, който обаче надвишава три месеца и десет дни, не би могъл да бъде определен като „разумен“ или, на още по-силно основание, че подобен срок не би могъл да бъде определен като разумен при други обстоятелства.

               34

               В случая Съдът на публичната служба постановява, че първоинстанционната жалба не е подадена в разумен срок и съответно трябва да бъде отхвърлена като недопустима поради просрочването ѝ, като единственото му съображение за това е, че тя е подадена няколко секунди или части от секундата след изтичането на тримесечния срок, увеличен с фиксирания десетдневен срок поради отдалеченост, предвиден в член 100, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, който е бил определен по аналогия със срока за обжалване по член 91, параграф 3 от Правилника. Като тълкува понятието за разумен срок — в контекста на подаването на жалба за отмяна от служители на ЕИБ срещу неблагоприятен за тях акт на банката — като срок от три месеца и десет дни, чието надхвърляне автоматично води до просрочване и съответно до недопустимост на жалбата, без да вземе предвид, както е бил длъжен да направи, обстоятелствата по конкретния случай, и в частност значимостта на спора за жалбоподателите, сложността на делото и поведението съответно на ЕИБ и на жалбоподателите, Съдът на публичната служба е издал обжалваното определение, точка 1 по-горе, при неправилно тълкуване и прилагане на правото (вж. в този смисъл и по аналогия Решение по дело Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ, точка 1 по-горе, точки 22, 27, 28, 46 и 54).

               35

               Следователно първото посочено правно основание е налице в първата си част, а именно Съдът на публичната служба неправилно е тълкувал в обжалваното определение, точка 1 по-горе, понятието „разумен срок“ за подаване на първоинстанционната жалба.

               36

               Ето защо, без да е необходимо да се разглежда втората част от твърдението за наличие на първото основание, нито да се разглеждат твърденията за наличие на второто и третото основание, следва жалбата да бъде уважена, а обжалваното определение, точка 1 по-горе — отменено.

         По връщането на делото за ново разглеждане от Съда на публичната служба

               37

               Съгласно член 13, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда, ако жалбата е основателна, Общият съд отменя решението на Съда на публичната служба и решава сам спора. Когато фазата на производството не позволява това, той връща делото на Съда на публичната служба за постановяване на решение.

               38

               В обжалваното определение, точка 1 по-горе, Съдът на публичната служба не е направил всички правно необходими изводи, за да се прецени дали срокът за обжалване е разумен и съответно дали жалбата е допустима. Поради тази причина въпросът за допустимостта на подадената пред Съда на публичната служба жалба не може да бъде окончателно решен въз основа на фактическите изводи, на които се основава обжалваното определение, точка 1 по-горе. При тези обстоятелства производството не е във фаза, която да позволява на Общия съд да реши сам настоящия спор. Затова следва делото да бъде върнато на Съда на публичната служба за ново разглеждане.

         По съдебните разноски

               39

               Тъй като делото се връща за ново разглеждане от Съда на публичната служба, Общият съд не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани с настоящото производство по обжалване.

               По изложените съображения
               ОБЩИЯТ СЪД (състав по жалбите)
               реши:

                           1)

                           Отменя Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (първи състав) от 4 февруари 2011 г. по дело Arango Jaramillo и др./ЕИБ.

                           2)

                           Връща делото на Съда на публичната служба за ново разглеждане.

                           3)

                           Не се произнася по съдебните разноски.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 9 юли 2013 година.
                     Подписи

            Приложение

         María Esther Badiola, с местожителство в Люксембург (Люксембург),

         Marcella Bellucci, с местожителство в Люксембург,

         Stefan Bidiuc, с местожителство в Гревенмахер (Люксембург),

         Raffaella Calvi, с местожителство в Шутранж (Люксембург),

         Maria José Cerrato, с местожителство в Люксембург,

         Sara Confortola, с местожителство във Верона (Италия),

         Carlos D’Anglade, с местожителство в Люксембург,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, с местожителство в Люксембург,

         Andrew Davie, с местожителство в Медернах (Люксембург),

         Marta De Sousa e Costa Correia, с местожителство в Итциг (Люксембург),

         Nausica Di Rienzo, с местожителство в Люксембург,

         José Manuel Fernandez Riveiro, с местожителство в Зандвайлер (Люксембург),

         Eric Gällstad, с местожителство в Рамелданж (Люксембург),

         Andres Gavira Etzel, с местожителство в Люксембург,

         Igor Greindl, с местожителство в Люксембург,

         José Doramas Jorge Calderón, с местожителство в Люксембург,

         Monica Lledó Moreno, с местожителство в Зандвайлер,

         Antonio Lorenzo Ucha, с местожителство в Люксембург,

         Juan Antonio Magaña-Campos, с местожителство в Люксембург,

         Petia Manolova, с местожителство в Берелданж (Люксембург),

         Ferran Minguella Minguella, с местожителство в Гондеранж (Люксембург),

         Barbara Mulder-Bahovec, с местожителство в Люксембург,

         István Papp, с местожителство в Люксембург,

         Stephen Richards, с местожителство в Блашет (Люксембург),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, с местожителство в Зандвайлер,

         Daniela Sacchi, с местожителство в Мондорф ле Бен (Люксембург),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, с местожителство в Алмаргем ду Биспо (Португалия),

         Isabelle Stoffel, с местожителство в Мондорф ле Бен,

         Fernando Torija, с местожителство в Люксембург,

         María del Pilar Vargas Casasola, с местожителство в Люксембург,

         Carolina Vento Sánchez, с местожителство в Люксембург,

         Pé Verhoeven, с местожителство в Брюксел (Белгия),

         Sabina Zajc, с местожителство в Контерн (Люксембург),

         Peter Zajc, с местожителство в Контерн.
      (
            *1
         )	Език на производството: френски.


Решение на Общия съд (трети състав) от 16 юни 2015 г.#Best-Lock (Europe) Ltd срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство за обявяване на недействителност — Триизмерна марка на Общността — Форма на фигурка-играчка — Абсолютни основания за отказ — Знак, състоящ се изключително от формата, която произтича от естеството на самите стоки — Знак, състоящ се изключително от формата на стоките, която е необходима за постигането на технически резултат — Член 7, параграф 1, буква д), подточки i) и ii) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Недобросъвестност — Член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.#Дело T-395/14.


Решение на Съда (трети състав) от 13 април 2000 г. # Комисия на Европейските общности срещу Република Гърция. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело C-123/99.


Решение на Общия съд (четвърти състав) от 27 септември 2017 г.#BelTechExport ZAO срещу Съвет на Европейския съюз.#Обща външна политика и политика на сигурност — Ограничителни мерки срещу Беларус — Замразяване на средства — Спиране на действието на мерките — Задължение за мотивиране — Право на защита — Право на изслушване — Грешка в преценката.#Дело T-765/15.


Решение на Съда (шести състав) от 14 октомври 2004 г. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH срещу Bundesrepublik Deutschland. # Искане за преюдициално заключение: Sozialgericht Stuttgart - Германия. # Обществено осигуряване. # Дело C-193/03.


Решение на Общия съд (девети състав) от 19 януари 2017 г.#Stock Polska sp. z o.o. срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „LUBELSKA“ — По-ранна национална словна марка „Lubeca“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Степен на внимание на потребителите — Сходство на знаците — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-701/15.


Решение на Общия съд (седми състав) от 23 септември 2015 г.#L'Oréal срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство за обявяване на недействителност — Словна марка на Общността „AINHOA“ — По-ранни фигуративни международна марка и марка на Общността „NOA“ — Относителни основания за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и параграф 5 от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-400/13.


Решение на Съда (четвърти състав) от 13 януари 2005 г.#Heinecken Brouwerijen BV срещу Hoofdproductschap Akkerbouw.#Искане за преюдициално заключение: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Нидерландия.#Дело C-126/04.