title: Решение на Съда (трети състав) от 12 септември 2013 г. # The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs срещу Sunico ApS и други. # Искане за преюдициално заключение: Østre Landsret - Дания. # Съдебно сътрудничество по граждански дела - Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела - Регламент (ЕО) № 44/2001 - Член 1, параграф 1 - Приложно поле - Понятие за граждански и търговски дела - Иск, предявен от публичен орган - Обезщетение за вреди на основание участието в данъчна измама на трето лице, което не е данъчнозадължено по ДДС. # Дело C-49/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      12 септември 2013 година (
            *1
         )
      „Съдебно сътрудничество по граждански дела — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент (ЕО) № 44/2001 — Член 1, параграф 1 — Приложно поле — Понятие за граждански и търговски дела — Иск, предявен от публичен орган — Обезщетение за вреди на основание участието в данъчна измама на трето лице, което не е данъчнозадължено по ДДС“
      По дело C‑49/12
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Østre Landsret (Дания) с акт от 25 януари 2012 г., постъпил в Съда на 31 януари 2012 г., в рамките на производство по дело

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      срещу

         Sunico ApS,

         M & B Holding ApS,

         Sunil Kumar Harwani,

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н M. Ilešič, председател на състав, г‑н E. Jarašiūnas, г‑н A. Ó Caoimh, г‑жа C. Toader (докладчик) и г‑н C. G. Fernlund, съдии,
      генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
      секретар: г‑жа C. Strömholm, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 21 февруари 2013 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Sunico ApS, M & B Holding ApS и Sunil Kumar Harwani, от адв. O. Spiermann,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от г‑н L. Christie и г‑н S. Ossowski, както и от г‑жа S. Lee, в качеството на представители, подпомагани от г‑н A. Henshaw, barrister,

               —

               за швейцарското правителство, от г‑н D. Klingele, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г‑н M. Wilderspin и г‑жа C. Barslev, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 11 април 2013 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдицалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (данъчна и митническа администрация на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, наричана по-нататък „Commissioners“) и Sunico ApS, M & B Holding ApS, както и г‑н Harwani (наричани по-нататък заедно „Sunico“) по повод на производство за валидността на обезпечителен запор, наложен по искане на Commissioners върху намиращите се на датска територия активи на Sunico.

         Правна уредба

         Право на Съюза

      Регламент № 44/2001

               3

               Съображения 6 и 7 от Регламент № 44/2001 гласят:

                        „(6)

                        С оглед постигне на целта за свободно движение на съдебни решения по граждански и търговски дела е необходимо и подходящо правилата, приложими по отношение на компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения, да се регламентират с правен акт на Общността, който е със задължителна сила и се прилага пряко.

                        (7)

                        Обхватът на настоящия регламент трябва да включва всички основни граждански и търговски дела с изключение на някои ясно определени дела“.

               4

               Член 1, параграф 1 от този регламент определя неговото приложно поле ratione materiae по следния начин:
               „Настоящият регламент се прилага по граждански и търговски дела, независимо от естеството на съда или правораздавателния орган. Той не обхваща, по-специално, данъчни, митнически или административни дела“.

         Споразумението ЕО—Дания

               5

               Споразумението между Европейската общност и Кралство Дания относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписано в Брюксел на 19 октомври 2005 г. (ОВ L 299, стр. 62; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 208, наричано по-нататък „Споразумението ЕО—Дания“), одобрено от името на Европейския съюз с Решение 2006/325/ЕО на Съвета от 27 април 2006 година (ОВ L 120, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8 стр. 37), има за цел разпоредбите на Регламент № 44/2001 и мерките за прилагането му да се приложат към отношенията между Европейския съюз и Кралство Дания. Това споразумение влиза в сила на 1 юли 2007 г. в съответствие с член 12, параграф 2 от него (ОВ L 94, стр. 70).

               6

               Преамбюлът на споразумението има следното съдържание:
               „[…]
               Като отчитат, че Съдът на [Европейския съюз] следва при същите условия да има компетентност да се произнася преюдициално по въпроси относно валидността и тълкуването на настоящото споразумение, поставени от датски съд или трибунал, както и че датските съдилища и трибунали следва при същите условия както и съдилищата и трибуналите на другите държави членки да сезират Съда на [Европейския съюз] да се произнесе преюдициално относно тълкуването на Регламент [№ 44/2001] и мерките за прилагането му,
               […]“.

               7

               Съгласно член 2, параграф 1 от това споразумение, озаглавен „Компетентност, признаване и изпълнение на решения по граждански и търговски дела“:
               „Съгласно международното право разпоредбите на Регламент [№ 44/2001], който е приложен към настоящото споразумение и който съставлява част от него, заедно с мерките за прилагането му, приети съгласно член 74, параграф 2 от регламента и, по отношение на мерките за прилагането, приети след влизането в сила на настоящото споразумение, транспонирани от [Кралство] Дания съгласно член 4 от настоящото споразумение, както и мерките, приети съгласно член 74, параграф 1 от регламента, се прилагат към отношенията между [Съюза и Кралство] Дания“.

               8

               Под заглавие „Компетентност на Съда [на Европейския съюз] по отношение на тълкуването на споразумението“ член 6, параграфи 1 и 6 от същото споразумение предвижда:
               „1.   Когато във висящо дело пред датски съд или трибунал се повдигне въпрос за валидността или тълкуването на споразумението, този съд или трибунал следва да сезира Съда на Европейските общности да се произнесе по този въпрос при същите обстоятелства, при които съд или трибунал на друга държава членка на Европейския съюз сезира Съда относно Регламент [№ 44/2001] и мерките за прилагането му, посочени в член 2, параграф 1 от настоящото споразумение.
               […]
               6.   Ако разпоредбите на Договора [ЕО] относно решенията на Съда бъдат изменени, така че да имат последствия за решенията по отношение на Регламент [№ 44/2001], [Кралство] Дания може да нотифицира Комисията за взетото от него решение да не прилага измененията по отношение на настоящото споразумение. Нотификацията се извършва при влизането в сила на измененията или в рамките на 60 дни след това.
               В такъв случай споразумението се счита прекратено. Прекратяването поражда действие три месеца след нотификацията“.

         Датско право

               9

               Член 634, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс (retsplejeloven) гласи:
               „В едноседмичен срок от налагането на запора кредиторът започва производство във връзка с вземането, заради което е наложен запорът, освен ако длъжникът се откаже от оспорване по време на или след процедурата по запор. По време на това производство кредиторът предявява и отделен иск за потвърждаване валидността на запора“.

               10

               Член 634, алинея 5 от същия кодекс предвижда:
               „Ако дело относно въпросното вземане е висящо пред чуждестранен съд, чието решение се очаква да има задължителни последици в Дания, решението относно допустимостта на производства, образувани по реда на параграф 1, се отлага до произнасяне на влязло в сила решение в чуждестранното производство. Съдът обаче може незабавно да се произнесе по въпроси във връзка с потвърждаване валидността на запор“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               11

               Commissioners започват съдебни производства както в Обединеното кралство, така и в Дания по твърдение за измама с данък върху добавена стойност (наричан по-нататък „ДДС“) от типа на „верижна измама“, довела до избягване на дължимия по извършени доставки ДДС в ущърб на английската държавна хазна.

               12

               От една страна, що се отнася до образуваното в Обединеното кралство производство, на 17 май 2010 г. Commissioners завеждат дело пред High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Обединено кралство) срещу няколко установени в Дания юридически и физически лица, сред които е Sunico.

               13

               Спорният въпрос пред тази юрисдикция е дали Commissioners могат да изискват от чуждестранни лица, като Sunico, в рамките на иск за обезщетение за вреди („claim for damages“) обезщетение, съответстващо на сумата на невнесения ДДС от данъчнозадължено лице в Обединеното кралство, на основание, че тези чуждестранни лица са участвали в „сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами“ („tortious conspiracy to defraud“) по смисъла на английското право. По-конкретно Commissioners поддържат, че посочените чуждестранни лица са виновни за извършването на територията на Обединеното кралство на измама с ДДС от типа на „верижна измама“. Commissioners изтъкват също, че доколкото същите чуждестранни лица не са данъчнозадължени по ДДС в Обединеното кралство, те са станали действителните получатели на сумите, получени посредством този механизъм за избягване на данъци.

               14

               Данъчнозадълженото лице по ДДС в Обединеното кралство, участвало в тази верижна измама с ДДС, не е страна нито в спора пред High Court of Justice, нито в спора по главното производство.

               15

               Поради това че същите чуждестранни лица не носят отговорност по законодателството относно ДДС в Обединеното кралство, Commissionners основават своя иск пред High Court of Justice върху разпоредбите на законодателството на тази държава членка относно деликтната и квазиделиктната („tort“) отговорност, която се отнася до сговарянето за използване на незаконни средства („unlawful means conspiracy“).

               16

               Към датата на акта за преюдициално запитване производството пред High Court of Justice е все още висящо.

               17

               Преди предявяването на този иск Commissioners отправят искане до датските данъчни власти да им предоставят сведения относно призованите пред High Court of Justice чуждестранни лица на основание Регламент (ЕО) № 1798/2003 на Съвета от 7 октомври 2003 година относно административното сътрудничество в областта на данъка върху добавената стойност и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 218/92 (ОВ L 264, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 85).

               18

               От друга страна, Commissioners започват производства също в Дания.

               19

               На 18 май 2010 г. по искане на Commissioners fogedret i København (изпълнителен съд в Копенхаген, Дания) допуска обезпечителни запори върху активите, принадлежащи на Sunico и намиращи се на датската територия, с цел да се гарантира събиране на вземането за обезщетение на Commissioners.

               20

               Sunico подава въззивна жалба срещу тези определения за налагане на запор, която е отхвърлена от Østre Landsret (Дания) на 2 юли 2010 г.

               21

               С отделно искане, заведено на 25 май 2010 г. пред Københavns byret (окръжен съд на Копенхаген, Дания) Commissioners искат на основание член 634, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс тази юрисдикция да констатира валидността на допуснатите от fogedret i København обезпечителни запори, както и плащането на сумата от 40391100,01 GBP (британски лири), съответстваща на неплатения ДДС.

               22

               Sunico иска, от една страна, искането за плащане на Commissioners да бъде отхвърлено като недопустимо или най-малкото като неоснователно, и от друга страна, що се отнася до частта на иска относно запорите, вдигането на тези обезпечителни мерки.

               23

               С определение от 8 септември 2010 г. Københavns byret препраща делото пред запитващата юрисдикция.

               24

               Последната решава да се произнесе отделно по въпроса дали следва в съответствие с член 634, параграф 5 от Гражданския процесуален кодекс да спре производствата, с които е сезирана, до приключване на висящото производство пред High Court of Justice.

               25

               Запитващата юрисдикция се пита по-конкретно дали иск като предявения на 17 май 2010 г. пред юрисдикциите на Обединеното кралство попада в приложното поле на Регламент №°44/2001, поради което решение, постановено от тези юрисдикции би могло да бъде признато и изпълнено в Дания в приложение на този регламент и на Споразумението ЕО—Дания.

               26

               При тези условия Østre Landsret решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Трябва ли член 1 от Регламент № 44/2001 да се тълкува в смисъл, че приложното поле на регламента обхваща случай, при който властите на държава членка предявяват иск за обезщетение за вреди срещу предприятия и физически лица, установени в друга държава членка, въз основа на направено по смисъла на националното право на първата държава членка твърдение за сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами, изразяващо се в участие в избягването на дължимия на първата държава членка ДДС?“.

         По преюдициалния въпрос

               27

               В самото начало следва да се установи, че Съдът е компетентен да се произнесе по настоящото преюдициално запитване.

               28

               Всъщност, както Комисията потвърждава в хода на заседанието пред Съда, след влизането в сила на Договора от Лисабон, който отменя член 68 ЕО, Кралство Дания не е използвало възможността, предвидена в член 6, параграф 6 от Споразумението ЕО—Дания, да уведоми Комисията за своето решение да не прилага това изменение на Договора ЕО в срок от 60 дни от датата на неговото влизане в сила. От това следва, че след отмяната на член 68 ЕО разширяването на възможността за отправяне на преюдициални въпроси относно съдебното сътрудничество по граждански дела към юрисдикциите, чиито решения подлежат на обжалване по съдебен ред, се прилага и към запитващата юрисдикция.

               29

               С въпроса си последната иска да се установи по същество дали понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка ДДС.

               30

               Sunico, което иска продължаване на производствата, с които е сезирана запитващата юрисдикция, изтъква, че решение, постановено от юрисдикциите на Обединеното кралство в рамките на предявен срещу него иск за обезщетение, не може да има задължителни последици в Дания. Подобно решение не би имало изпълнителна сила в Дания в приложение на Регламент №°44/2001, доколкото искането за обезщетение на Commissioners е основано на обстоятелството, че трето данъчнозадължено лице по ДДС в Обединеното кралство не е платило този данък, поради което това искане се урежда от английското право в областта на ДДС. Следователно според Sunico подобен иск не попада в приложното поле на този регламент, доколкото исковете в областта на данъците са изрично изключени от него.

               31

               Commissioners, които искат спиране на висящите пред запитващата юрисдикция производства, изтъкват, че решение, постановено от юрисдикциите на Обединеното кралство по предявен срещу Sunico иск за обезщетение на вредите би трябвало да има изпълнителна сила в Дания в приложение на Регламент №°44/2001 и на Споразумението ЕО—Дания.

               32

               Трябва предварително да се припомни, че доколкото Регламент № 44/2001 заменя занапред в отношенията между държавите членки Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), даденото от Съда тълкуване относно тази конвенция важи и за посочения регламент, когато неговите разпоредби и разпоредбите на Брюкселската конвенция могат да се квалифицират като равнозначни (вж. по-специално Решение от 11 април 2013 г. по дело Sapir и др., C‑645/11, точка 31). Освен това от съображение 19 на Регламент № 44/2001 е видно, че трябва да бъде осигурена приемственост по отношение на тълкуването между Брюкселската конвенция и този регламент.

               33

               В това отношение трябва да се констатира, че приложното поле на Регламент № 44/2001, както и това на Брюкселската конвенция, е ограничено до понятието „граждански и търговски дела“. От постоянната практика на Съда следва, че това приложно поле е ограничено основно поради обстоятелствата, които характеризират естеството на правоотношенията между страните по спора или поради предмета на същия (вж. по-специално Решение от 18 октомври 2011 г. по дело Realchemie Nederland, C-406/09, Сборник, стр. I-9773, точка 39 и Решение по дело Sapir и др., посочено по-горе, точка 32).

               34

               В този смисъл Съдът е приел, че макар и някои спорове между органи на публичната власт и частноправни субекти да могат да бъдат обхванати от приложното поле на Регламент № 44/2001, това не се отнася за случаите, когато действията на органа на публична власт са свързани с упражняването на публична власт (вж. по-специално Решение по дело Sapir и др., посочено по-горе, точка 33 и цитираната съдебна практика).

               35

               За да се определи дали случаят е такъв в рамките на спор като разглеждания по главното производство, следва да се разгледат основанието и условията за предявяване на иска на Commissioners в Обединеното кралство пред High Court of Justice (вж. по аналогия Решение от 14 ноември 2002 г. по дело Baten, C-271/00, Recueil, стр. I-10489, точка 31, и Решение от 15 май 2003 г. по дело Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, Recueil, стр. I-4867, точка 23).

               36

               В това отношение следва да се установи, че искането, с което е сезирана тази юрисдикция, има за фактическо основание твърдяната измама от страна на Sunico и на останалите призовани пред посочената юрисдикция чуждестранни лица, които се упрекват в участие на територията на Обединеното кралство във верижни сделки на продажба на стоки, целящи организирането на механизъм за избягване на данъци от типа на „верижна измама с ДДС“, позволил неплащането на дължимия по извършени доставки ДДС от данъчнозадължено лице в тази държава членка, поради което те са станали действителните получатели на сумите, получени в резултат на това избягване на данъци.

               37

               Що се отнася до правното основание на искането на Commissioners, искът на Commissioners срещу Sunico не се основава на законодателството на Обединеното кралство в областта на ДДС, а на твърдяното участие на Sunico в сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измами, което спада към правото относно деликтната и квазиделиктната отговорност на тази държава членка.

               38

               Също така от акта за преюдициално запитване следва, че Sunico и останалите чуждестранни лица, призовани пред High Court of Justice, не са данъчнозадължени по ДДС в Обединеното кралство, поради което не дължат този данък на основание законодателството на тази държава членка.

               39

               Както Комисията и правителството на Обединеното кралство посочват, в рамките на това правоотношение Commissioners не упражняват правомощия, които се отклоняват от правните норми, приложими към правоотношенията между частноправни субекти. По-специално, както генералният адвокат подчертава в точка 44 от своето заключение, Commissioners не разполагат с възможността, както е обичайно в рамките на упражняването на техните властнически правомощия, да издадат сами изпълнителния лист, позволяващ им да искат удовлетворяване на тяхното вземане, а трябва за тази цел, в контекст като този по настоящото дело, да използват обикновените правни средства.

               40

               От това следва, че съществуващото правоотношение между Commissioners и Sunico не е правоотношение по публичното право, в случая данъчното право, включващо властнически правомощия.

               41

               Безспорно, от акта за преюдициално запитване следва, че сумата на поисканото от Commissioners обезщетение съответства на сумата на дължимия по извършени доставки ДДС от данъчнозадължено лице по този данък в Обединеното кралство. При все това обстоятелството, че обхватът на деликтната отговорност на Sunico спрямо Commissioners и размерът на данъчното вземане, които последните имат срещу данъчнозадължено лице, съвпадат, не би могло да се счита за доказателство, че искът на Commissioners пред High Court of Justice спада към упражняването на властническите им правомощия спрямо Sunico, доколкото е установено, че съществуващото между Commissioners и Sunico правоотношение не се урежда от законодателството на Обединеното кралство относно ДДС, а от това относно деликтната или квазиделиктната отговорност на тази държава членка.

               42

               Накрая, що се отнася до въпроса дали искането за предоставяне на информация, което Commissioners отправят до датските власти на основание Регламент № 1798/2003, преди да сезират High Court of Justice, има отражение върху естеството на правоотношенията между Commissioners и Sunico, следва да се отбележи, че от материалите по делото, с които Съдът разполага, не е видно, че в рамките на висящото пред High Court of Justice производство Commissioners са използвали доказателства, получени посредством техните властнически правомощия.

               43

               Все пак запитващата юрисдикция има задачата, както генералният адвокат подчертава в точка 45 от заключението си, да провери дали това не е така и дали евентуално Commissioners са се намирали в положението на частноправен субект в рамките на техния иск срещу Sunico и останалите чуждестранни лица, призовани пред High Court of Justice.

               44

               С оглед на гореизложеното на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка ДДС.

         По съдебните разноски

               45

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Понятието за граждански и търговски дела по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск на властите на държава членка, с който те търсят от юридически и физически лица с местожителство в друга държава членка обезщетение за вреди, причинени от сговаряне с престъпна цел, насочено към извършване на измама с дължимия в първата държава членка данък върху добавената стойност.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: датски.


title: Решение на Съда (осми състав) от 15 юни 2017 г.#Al-Bashir Mohammed Al-Faqih и др. срещу Европейска комисия.#Обжалване — Обща външна политика и политика на сигурност (ОВППС) — Борба с тероризма — Специфични ограничителни мерки, насочени срещу някои физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата Ал Кайда и талибаните — Регламент (ЕО) № 881/2002 — Замразяване на финансови средства и икономически ресурси на физически и юридически лица, включени в списък, съставен от Комитета по санкциите на Организацията на обединените нации — Повторно вписване на имената на тези лица в списъка, посочен в приложение І към Регламент № 881/2002 след отмяната на първоначалното вписване — Изчезване на юридическото лице в хода на производството — Процесуална правоспособност.#Дело C-19/16 P.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
15 юни 2017 година(1)
„Обжалване — Обща външна политика и политика на сигурност (ОВППС) — Борба с тероризма — Специфични ограничителни мерки, насочени срещу някои физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата Ал Кайда и талибаните — Регламент (ЕО) № 881/2002 — Замразяване на финансови средства и икономически ресурси на физически и юридически лица, включени в списък, съставен от Комитета по санкциите на Организацията на обединените нации — Повторно вписване на имената на тези лица в списъка, посочен в приложение І към Регламент № 881/2002 след отмяната на първоначалното вписване — Изчезване на юридическото лице в хода на производството — Процесуална правоспособност“
По дело C‑19/16 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 7 януари 2016 г.,

Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, с местожителство в Ал Шарказа, Мисрата (Либия),

Ghunia Abdrabbah, с местожителство в Бирмингам (Обединеното кралство),

Taher Nasuf, с местожителство в Манчестър (Обединеното кралство),

Sanabel Relief Agency Ltd, установено в Бирмингам,
за които се явяват N. Garcia-Lora, solicitor, и M. E. Grieves, barrister,
жалбоподатели,
като другите страни в производството са:

Европейска комисия, за която се явяват F. Ronkes Agerbeek, както и D. Gauci и J. Norris-Usher, в качеството на представители,
ответник в първоинстанционното производство,

Съвет на Европейския съюз, за който се явяват G. Étienne и J.‑P. Hix, както и H. Marcos Fraile, в качеството на представители,
встъпила страна в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: M. Vilaras (докладчик), председател на състава, J. Malenovský и D. Šváby, съдии,
генерален адвокат: P. Mengozzi,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото

Решение

1        С жалбата си Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah и Taher Nasuf, както и Sanabel Relief Agency Ltd искат отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 28 октомври 2015 г., Al-Faqih и др./Комисия (T‑134/11, непубликувано, EU:T:2015:812, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което този съд е отхвърлил жалбата им, насочена към отмяната, от една страна, на Регламент (ЕС) № 1138/2010 на Комисията от 7 декември 2010 година за изменение за сто четиридесет път на Регламент (ЕО) № 881/2002 на Съвета за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени срещу определени физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и талибаните (OВ L 322, стр. 4), и от друга страна, на Регламент (ЕС) № 1139/2010 на Комисията от 7 декември 2010 година за изменение за сто четиридесет и първи път на Регламент (ЕО) № 881/2002 на Съвета за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени срещу определени физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и талибаните (OВ L 322, стр. 6) (наричани по-нататък „спорните актове“), в частта им, в която те ги засягат.
 Обстоятелства, предхождащи спора

2        Фактите по спора, изложени от Общия съд в точки 4—20 от обжалваното съдебно решение, могат да бъдат обобщени както следва.

3        На жалбоподателите са наложени, в рамките на прилагането на Резолюция 1390 (2002) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации, ограничителни мерки по замразяване на техните средства и други финансови ресурси, приети в приложение на Регламент (ЕО) № 881/2002 на Съвета от 27 май 2002 година за налагане на някои специфични ограничителни мерки, насочени срещу определени физически лица и образувания, свързани с Осама бен Ладен, мрежата на Ал Кайда и талибаните, и за отмяна на Регламент (ЕО) № 467/2001 на Съвета за забрана на износа на някои стоки и услуги за Афганистан, за засилване на забраната на полети и удължаване на замразяването на средства и други финансови ресурси по отношение на талибаните в Афганистан (ОВ L 139, 2002 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 189). Този регламент е бил приет в изпълнение на член 3 от Обща позиция 2002/402/ОПВВС от 27 май 2002 година относно ограничителни мерки срещу Осама бен Ладен, членовете на организацията Ал Кайда и талибаните и други лица, групи, предприятия и образувания, свързани с тях, и за отмяна на Общи позиции 96/746/ОПВВС, 1999/727/ОПВВС, 2001/154/ОПВВС и 2001/771/ОВППС (ОВ L 139, 2002 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 1, стр. 187).

4        Те са били вписани за първи път в списъка на лицата, групите и образуванията, обхванати от замразяването на средства, наложено с член 2 от Регламент № 881/2002, намиращ се в приложение I към посочения регламент (наричан по-нататък „спорният списък“), с Регламент (ЕО) № 246/2006 на Комисията от 10 февруари 2006 година за изменение за шестдесет и трети път на Регламент № 881/2002 (ОВ L 40, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 4, стр. 182). Последният регламент е бил приет вследствие на решение на Комитета по санкциите на Организацията на обединените нации (наричан по-нататък „Комитетът по санкциите“) от 7 февруари 2006 г., изменящо списъка на лицата, групите и образуванията, към които трябвало да се приложи замразяването на средства и икономически ресурси, изготвен в приложение на Резолюция 1390 (2002), като вписва в него по-конкретно имената на жалбоподателите.

5        След решение на Съда от 3 септември 2008 г., Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия (C‑402/05 P и C‑415/05 P, EU:C:2008:461), Съветът на Европейския съюз приема Регламент (ЕО) № 1286/2009 от 29 декември 2009 година за изменение на Регламент № 881/2002 (ОВ L 346, 2009 г., стр. 42) с цел да въведе процедура по вписване в спорния списък, която да гарантира спазването на основните права на защита на засегнатите лица, и по-специално на правото им да бъдат изслушани.

6        С решение от 29 септември 2010 г., Al-Faqih и др./Съвет (T‑135/06—T‑138/06, непубликувано, EU:T:2010:412), Общият съд отменя член 2 от Регламент № 881/2002 в частта му относно жалбоподателите.

7        С Регламент № 1138/2010 Европейската комисия вписва повторно Sanabel Relief Agency в спорния списък. В съображение 3 от посочения регламент се посочва, че през август 2009 г. Комисията е съобщила на Sanabel Relief Agency изложението на мотивите на Комитета по санкциите, а след това през юли 2010 г. — „свързано с това изложение на мотивите“, и че Sanabel Relief Agency е представило становищата си по тези две изложения.

8        С Регламент № 1139/2010 Комисията вписва повторно и г‑н Al-Faqih, г‑н Abdrabbah и г‑н Nasuf в посочения списък. В съображение 3 от посочения регламент се посочва, че Комисията им е съобщила изложение на мотивите на 22 септември, 7 август и 11 август 2009 г. след подаването на жалбата, довела до постановяване на решение от 29 септември 2010 г., Al-Faqih и др./Съвет (T‑135/06—T‑138/06, непубликувано, EU:T:2010:412).

9        Впоследствие в приложение на решение на Комитета по санкциите от 22 юни 2011 г., с Регламент за изпълнение (ЕС) № 640/2011 от 30 юни 2011 година за изменение за сто петдесет и втори път на Регламент № 881/2002 (ОВ L 173, стр. 1) Комисията заличава имената на г‑н Al-Faqih, г‑н Nasuf и г‑н Abdrabbah от спорния списък.

10      В приложение на решение на Комитета по санкциите от 8 октомври 2013 г. с Регламент за изпълнение (ЕС) № 996/2013 от 17 октомври 2013 година за изменение за 205-и път на Регламент № 881/2002 (ОВ L 277, 2013 г., стр. 1) Комисията заличава и името на Sanabel Relief Agency от спорния списък.
 Обжалваното съдебно решение

11      С акт, заведен в секретариата на Общия съд на 3 март 2011 г., г‑н Al-Faqih, г‑н Abdrabbah и г‑н Nasuf, както и Sanabel Relief Agency подават жалба за отмяна на Регламенти № 1138/2010 и 1139/2010, доколкото тези актове ги засягат.

12      В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват четири основания, едното от които относно процедурата за преразглеждане, проведена от Комисията относно Sanabel Relief Agency, а трите останали относно процедурата, проведена относно г‑н Al-Faqih, г‑н Abdrabbah и г‑н Nasuf.

13      В точка 46 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че липсва основание за произнасяне по същество по жалбата, насочена срещу Регламент № 1138/2010, с който Sanabel Relief Agency е вписано повторно в спорния списък, при положение че според писмо на властите на Обединеното кралство от 26 септември 2013 г. то вече не е имало правосубектност и поради това вече не разполагало с процесуална правоспособност.

14      За сметка на това, той е обявил за допустима жалбата, насочена срещу Регламент № 1139/2010, с който тримата останали жалбоподатели, г‑н Al-Faqih, г‑н Nasuf и г‑н Abdrabbah, са били вписани повторно в спорния списък. В точки 47—51 от обжалваното съдебно решение той е приел, че последните запазват правен интерес от отмяната на посочения регламент, независимо от последващото заличаване на техните имена от посочения списък с Регламент за изпълнение № 640/2011. При все това той е отхвърлил трите отнасящи се до тях основания, съответно изведени от нередовността на проведената от Комисията процедура за преразглеждане, от нарушението на задължението за мотивиране, изисквано с член 296 ДФЕС, както и от нарушението на правото на собственост и на правото на зачитане на личния живот.
 Искания на страните

15      Жалбоподателите искат от Съда:
–        да отмени обжалваното съдебно решение,
–        да отмени спорните актове, и
–        да осъди Съвета и Комисията да заплатят съдебните разноски.

16      Съветът иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата, и
–        да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

17      Комисията иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата, и
–        да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
 По жалбата

18      В подкрепа на жалбата си жалбоподателите излагат четири основания.

19      С първите три основания те оспорват даденото от Общия съд тълкуване на едно от основанията, които са повдигнали в първоинстанционното производство, както и контрола, който той е извършил, от една страна, върху законността на повторното им вписване в спорния списък, и по-конкретно, преценката от Комисията на елементите, обосноваващи това повторно вписване с оглед на принципите, изведени от Съда в решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518), и от друга страна, мотивите на спорните актове.

20      С четвъртото си основание жалбоподателите оспорват по същество констатацията на Общия съд за липсата на правосубектност и на процесуална правоспособност на Sanabel Relief Agency. В това отношение те изтъкват основно, че след като Sanabel Relief Agency е било вписано в спорния списък, трябва да му се признае право да оспори това вписване, макар че впоследствие то е било заличено от посочения списък.

21      Следва на първо място да се разгледа четвъртото основание.
 По четвъртото основание

 Доводи на страните

22      С четвъртото си основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че липсва основание за произнасяне по жалбата, що се отнася до Sanabel Relief Agency, доколкото последното вече не е имало правосубектност по смисъла на член 78, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд в редакцията му в сила към датата, на която се е произнесъл, и следователно е загубило процесуалната си правоспособност.

23      Всъщност те считат, че Общият съд не можел да се основава в това отношение на член 78 от Процедурния си правилник, както и на писмото на Министерството на външните работи и на Commonwealth на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия от 26 септември 2013 г., в което се посочва, че Sanabel Relief Agency вече не притежавало правосубектност, при положение че от 2007 г. то вече не фигурирало в търговския регистър на Обединеното кралство (Companies House Register) и е било заличено от регистъра на Благотворителната комисия на Обединеното кралство (Charity Commission Register) на 28 януари 2012 г.

24      От една страна, член 78 от Процедурния правилник на Общия съд бил нерелевантен, при положение че тази разпоредба се свеждала до уредба на процедурата по подаване на исковите молби или жалби.

25      От друга страна и по същество, качеството на юридическо лице на образувание не можело нито да се придаде, нито да се загуби с неговото вписване във или заличаване от регистъра на Благотворителната комисия на Обединеното кралство. Ако това беше така, Sanabel Relief Agency нямаше да има качеството на юридическо лице, за да поиска своето заличаване от спорния списък от 2007 г. нататък. При всички случаи те изтъкват, че нито фактите, накарали Благотворителната комисия на Обединеното кралство да заличи Sanabel Relief Agency от своя регистър, нито основанията за това заличаване, стават ясни от решението за заличаване от 28 януари 2012 г.

26      Освен това те подчертават, че системата на Организацията на обединените нации, по силата на която имената на лица, групи и образувания, към които трябва да се приложи замразяването на средства и икономически ресурси, са вписани в списък, изготвен в приложение на Резолюция 1390 (2002), се основава на собствени критерии, различни от класификациите по националното право, и че поради тази причина Съдът е постановил в решението си от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), че не е удачно прилагането на формален подход и че образувание, което е вписано в списък, може да поиска заличаването си от него.

27      Те отбелязват също, че като посочва в точка 45 от обжалваното съдебно решение, че от 17 октомври 2013 г. Sanabel Relief Agency вече не било обект на ограничителни мерки, Общият съд явно основава своето решение да не признае процесуалната правоспособност на Sanabel Relief Agency въз основа на напълно различна правна база. Така той е приел, че съдебната практика, изведена от решение от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), по силата на която, когато на образувание са наложени ограничителна мерки, трябва да му се признае правосубектност, не намира приложение към благотворителна организация, като Sanabel Relief Agency, при положение че от 17 октомври 2013 г. нататък тя вече не била обект на ограничителни мерки. Те считат също, че Общият съд е трябвало да поиска от Sanabel Relief Agency да докаже своя правен интерес, при положение че той е поискал това от жалбоподателите — физически лица.

28      Накрая жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е взел предвид техните формулирани по отношение на изявлението при встъпване на Съвета становища, в които те поддържат, че разрешението на спора, дадено в решение от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия (C‑239/12 P, EU:C:2013:331), намира приложение и в конкретния случай.

29      Съветът и Комисията изтъкват, че Общият съд правилно е констатирал, че Sanabel Relief Agency вече няма правосубектност и е загубило своята процесуална правоспособност и че вследствие на това той правилно е приел, че липсва основание за произнасяне по същество, що се отнася до това дружество. Освен това те считат, че Sanabel Relief Agency не можело да се позовава на решението от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32), доколкото това дружество не е нелегална организация и поради това то се намира в напълно различно положение от това на Kurdistan Workers’ Party (PKK).
 Съображения на Съда

30      В точки 42 и 46 от обжалваното съдебно решение Общият съд е постановил, че липсва основание за произнасяне по жалбата в частта ѝ относно Sanabel Relief Agency, при положение че последното вече нямало правосубектност по смисъла на член 78, параграф 3 от неговия процедурен правилник, в редакцията му, приложима към датата, на която той се е произнесъл, и че следователно то нямало процесуална правоспособност да се яви пред него.

31      За тази цел в точка 41 от обжалваното съдебно решение той е констатирал, че от писмо на Министерството на външните работи и на Commonwealth на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия от 26 септември 2013 г. става ясно, че от 2007 г. нататък Sanabel Relief Agency вече не фигурирало в търговския регистър на Обединеното кралство и било заличено от регистъра на Благотворителната комисия на Обединеното кралство през 2012 г.

32      В това отношение следва да се припомни, че в съответствие с член 78, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд в редакцията му в сила към датата, на която той е постановил решението си, ако ищецът или жалбоподателят е частноправно юридическо лице, той прилага към исковата молба или жалбата доказателство за своята правосубектност, като извлечение от търговския регистър, извлечение от регистъра на сдруженията или друг официален документ. Това изискване се прилага и към юридическите лица, които подават жалба за отмяна на акт на Съюза, с който им се налагат ограничителни мерки.

33      В конкретния случай от преписката по делото става ясно, че макар след покана от Общия съд Sanabel Relief Agency да е доказало своята правосубектност, като е представило документ, издаден от регистъра на Благотворителната комисия на Обединеното кралство, това доказателство обаче е било оборено в хода на производството с писмо на Министерството на външните работи и на Commonwealth на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, съобщаващо на Общия съд за неговото заличаване както от търговския регистър, така и от регистъра на Благотворителната комисия на Обединеното кралство.

34      В жалбата си жалбоподателите обаче се задоволяват с твърдението, че само от факта, че Sanabel Relief Agency е заличено от тези два регистъра, не може да се направи изводът, че то е загубило правосубектността си. За сметка на това, те изобщо не изтъкват, че така направената от Общия съд преценка относно правосубектността на Sanabel Relief Agency се основава на неточни от материална гледна точка факти или че произтича от изопачаване на доказателствата, които са му били представени.

35      При тези условия следва да се счита за доказано, че Sanabel Relief Agency вече не е имало правосубектност и следователно е било лишено от процесуална правоспособност пред Общия съд към датата, на която последният се е произнесъл.

36      Наистина Съдът е постановил, че на лице, чието име е било вписано в списъка на лица, срещу които са насочени ограничителни мерки, трябва да се признае най-малкото морален интерес от отмяната на това вписване,с оглед на последиците върху неговата репутация, включително и след като неговото име е било заличено от посочения списък (вж. решения от 28 май 2013 г., Abdulrahim/Съвет и Комисия, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, т. 70—72, както и от 8 септември 2016 г., Iranian Offshore Engineering & Construction/Съвет, C‑459/15 P, непубликувано, EU:C:2016:646, т. 12).

37      Все пак в случая на юридическо лице по частното право то освен това трябва да притежава правосубектност или жалбата да е подадена от неговите правоприемници.

38      От една страна обаче, както става ясно от точка 35 от настоящото решение, доказано е, че Sanabel Relief Agency вече не е имало правосубектност към датата, на която Общият съд се е произнесъл. От друга страна, в нито един момент жалбоподателите не са изтъкнали, че жалбата им, що се отнася до Sanabel Relief Agency, е била подадена от други физически или юридически лица, представящи се като негови правоприемници, и по-конкретно от неговите основатели и бивши ръководители, сред които г‑н Abdrabbah и г‑н Nasuf, съответно втори и трети жалбоподатели по жалбата (вж. по-конкретно решения от 20 октомври 1983 г., Gutmann/Комисия, 92/82, EU:C:1983:286, т. 2, и от 23 април 1986 г., Les Verts/Парламент, 294/83, EU:C:1986:166, т. 15—18).

39      Също така, при положение че е доказано, че Sanabel Relief Agency вече не е имало правосубектност към датата, на която Общият съд се е произнесъл, това дружество не би могло да извлече полза от възприетото от Съда разрешение в неговото решение от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32).

40      Наистина в точка 112 от това решение Съдът е приел, че при положение че законодателят на Европейския съюз счита, че организация, чието съществуване е поставено под съмнение, продължава да има достатъчно съществуване, за да бъде предмет на ограничителни мерки, последователността и справедливостта налагат да се признае, че това образувание се ползва от достатъчно съществуване, за да оспори тази мярка. Всъщност всяко друго заключение би довело до положение, при което дадена организация може да бъде включена в спорния списък, без да може да обжалва това.

41      Това не променя факта, че Sanabel Relief Agency се намира в положение, което е напълно различно от това на PKK, тъй като в точка 53 от това решение Съдът е приел, че направените от Общия съд фактически констатации в определението, предмет на обжалване, според които PKK е било прекратено, са неточни и представляват изопачаване на доказателствата, които са му представени.

42      Вследствие на това и без да допусне грешка при прилагане на правото, Общият съд е обявил, че липсва основание за произнасяне по същество по жалбата в частта ѝ относно Sanabel Relief Agency.

43      Ето защо четвъртото основание на жалбата следва да се отхвърли по същество.
 По първото основание

 Доводи на страните

44      С първото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е тълкувал погрешно третото повдигнато от тях основание, изведено от нарушението на правото на собственост и на правото на зачитане на личния живот. Те го упрекват за това, че в точки 81—90 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил посоченото основание в приложение на член 44 от своя процедурен правилник, без да разгледа по същество представените от тях доказателства. Така Общият съд е пропуснал да вземе предвид техните писмени и устни становища и/или е нарушил принципите, изведени в решение от 14 април 2015 г., Ayadi/Комисия (T‑527/09 RENV, непубликувано, EU:T:2015:205).

45      Те изтъкват, че с посоченото трето основание те ясно са поддържали, че Съветът и Комисията са накърнили по непропорционален начин тяхното право на собственост и тяхното право на зачитане на личния живот. Те считат, че поради това Общият съд е трябвало да направи преценка на фактите, които са изтъкнали с оглед на това, в което са ги упрекнали институциите. Те подчертават, че в това отношение са изтъкнали решаващ факт, тоест това, че към момента на повторното им вписване в спорния списък, Обединеното кралство — държавата членка, стояща в основата на тяхното вписване в списъка на лицата, към които е приложено замразяването на средства — считало, че те вече не отговарят на критериите за вписване в този списък. Те уточняват, че в точка 94 от жалбата си са посочили, че тези доказателства показват, че Комисията не е установила с достатъчно доказателства, че те отговарят на критериите по Резолюция 1617 (2005), поради което накърняването на техните права неминуемо било непропорционално.

46      Освен това те считат, че възприетата от Общия съд позиция в обжалваното съдебно решение е несъвместима с решение от 14 април 2015 г., Ayadi/Комисия (T‑527/09 RENV, непубликувано, EU:T:2015:205), в което Общият съд е приел, че фактът, че жалбоподателят не е оспорил „изрично“ направената от Комисията преценка на фактите, не е пречка да провери материалната точност на тези факти, при положение че той е продължил да оспорва тази преценка в своето становище и имплицитно в другите повдигнати основания.

47      Съветът и Комисията изтъкват, че Общият съд напълно правилно е отхвърлил третото повдигнато от жалбоподателите основание, тъй като тяхната жалба не отговаря на наложените изисквания за яснота и прецизност.
 Съображения на Съда

48      В точки 81—90 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че третото основание, повдигнато от жалбоподателите в жалбата им, не отговаря на изискванията по член 44, параграф 1 от неговия процедурен правилник от 2 май 1991 г., изменен, и вследствие на това трябва да се отхвърли.

49      В това отношение най-напред той е припомнил, че тези изисквания налагат основните фактически и правни елементи, на които се основава жалбата, да стават ясни по последователен и разбираем начин от текста на самата жалба и че последната трябва поради това да обясни в какво се изразява основанието, стоящо в основата на жалбата, тъй като простото абстрактно посочване на последното не отговаря на посочените изисквания.

50      По-нататък той е констатирал, че доводите, които жалбоподателите извеждат от нарушението на правото на собственост, не са развити, тъй като единствените изтъкнати в жалбата елементи се позовават на изискванията за доказване в наказателноправната област. Освен това той е посочил, че в хода на съдебното заседание е разпитал жалбоподателите относно обхвата на тяхното основание и че последните са уточнили, че искат да оспорят основателността на изложението на мотивите, на които Комисията е основала решението си за повторното вписване в спорния списък, препращайки в това отношение към точки 65, 94 и 95 от тяхната жалба, както и към становището относно последиците от решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518), което са представили на 9 септември 2013 г. след завеждането на тяхната жалба.

51      Накрая той е констатирал, от една страна, че позоваванията на точки 94 и 95 от жалбата са напълно абстрактни и не визират конкретно нито едно от основанията, посочени в изложението на мотивите, на които Комисията е основала своето решение за повторното вписване в спорния списък. Той е посочил, от друга страна, че не може да се поправи неразбираемият характер на изложените в жалбата основания с препращане към нейните приложения, както е предложено в точка 65 от жалбата.

52      При тези условия не изглежда мотивите, с които Общият съд е отхвърлил третото основание на жалбоподателите, да са опорочени от грешка при прилагане на правото, нито че последният е изопачил това трето основание.

53      Всъщност по силата на член 21 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим за Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут, и по силата на член 44 от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1991 г., изменен, исковата молба или жалбата трябва по-конкретно да съдържа предмета на спора, исканията и кратко изложение на изложените основания.

54      В това отношение, от една страна, трябва да се припомни, че за да е допустим искът или жалбата пред Общия съд, е необходимо по-специално съществените правни и фактически обстоятелства, на които се основава, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба. Въпреки че съдържанието на исковата молба или жалбата може да бъде обосновавано и допълвано по конкретни въпроси чрез препращане към извлечения от приложени към нея доказателства, общо препращане към други документи, дори да са приложени към исковата молба или жалбата, не може да компенсира липсата на съществена част от правните доводи, които следва да бъдат посочени в исковата молба или жалбата (решения от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, т. 40, както и от 19 март 2015 г., Dole Food и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, т. 50).

55      От друга страна, краткото изложение на основанията, което трябва да съдържа всяка искова молба или жалба по смисъла на тези членове, означава, че исковата молба или жалбата трябва да сочи изрично в какво се състои основанието на иска или жалбата (решение от 11 септември 2014 г., MasterCard и др./Комисия, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, т. 39).

56      При разглеждането на жалбата, подадена от жалбоподателите в първа инстанция, обаче става ясно, че по самото си заглавие третото основание е изведено изрично от нарушение на правото на собственост и на правото на зачитане на частния живот, като твърде кратките обяснения, направени в подкрепа на последното, поставят изключително под въпрос преценката на Комисията на доказателствата, обосноваващи тяхното вписване в спорния списък.

57      Всъщност жалбоподателите поддържат, че Комисията не е взела предвид становището на правителството на Обединеното кралство, според което от дълго време те вече не отговаряли на критериите, определени в Резолюция 1617 (2005), за да бъдат вписани в този списък. Така техните доводи се отнасят основно до нивото на доказване, което се изисква в наказателноправната област, а не до правото на собственост.

58      Ето защо напълно правилно Общият съд е приел, че третото основание на жалбоподателите не отговаряло на изискванията по член 44 от неговия процедурен правилник от 2 май 1991 г., изменен.

59      Освен това не би могло да се счита, че Общият съд е изопачил посоченото основание, при положение че в жалбата си жалбоподателите не са доказали и най-малката връзка между претендираните от тях изисквания в областта на доказването, и нарушението на тяхното право на собственост и на правото на зачитане на техния личен живот.

60      Следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил в точка 90 от обжалваното съдебно решение третото основание на жалбоподателите.

61      Ето защо първото основание за обжалване трябва да се отхвърли.
 По второто основание

 Доводи на страните

62      С второто основание, насочено срещу точки 78 и 79 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд не упражнил съдебния си контрол, което е бил длъжен да направи по силата на решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 120, както и т. 121). Същият нито изискал изтъкнатите от Комисията факти да се докажат, нито проверил дали направените срещу тях твърдения не са твърде остарели. Освен това той не се запознал с подробните становища, които жалбоподателите отправили както до Комисията, така и до Общия съд, оспорвайки основателността на изтъкнатите срещу тях твърдения.

63      Съветът основно изтъква, че второто основание на жалбоподателите е неточно и смесва съображенията, свързани с външната законосъобразност на спорните актове, по-специално задължението за мотивиране, съществено изискване за форма, с вътрешната законосъобразност на същите, отнасяща се до основателността на мотивите за вписването в спорния списък. Като последица от това основанието не отговаря на формалните изисквания, предписани в член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда и трябва да се отхвърли като явно недопустимо. При условията на евентуалност Съветът счита, че с посоченото основание жалбоподателите само преформулират първото основание на жалбата, свързано с оспорването по същество на мотивите, на които се е основала Комисията, за да впише повторно жалбоподателите в спорния списък, и че при всички случаи то трябвало да се отхвърли поради същите причини като тези, изтъкнати в рамките на разглеждането на първото основание на жалбата.

64      Комисията счита, че това основание, което е насочено към точки 78 и 79 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е констатирал, че Регламент № 1139/2010 не е опорочен от нарушение на задължението за мотивиране, е явно необосновано. Общият съд приложил именно критериите от решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 118), които налагат съображенията да посочват отделните, конкретни и специфични причини, поради които компетентните органи считат, че на дадено лице трябва да се наложат ограничителни мерки. Тя добавя, че точки 120 и 121 от това последно решение се отнасят не до задължението за мотивиране, а до преценката по съществото на изтъкнатите мотиви, поради което „жалбоподателите не се прицелват правилно“.
 Съображения на Съда

65      В точка 80 от обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил по същество второто повдигнато от жалбоподателите основание, изведено от нарушението от Комисията на задължението за мотивиране на спорните актове. С това основание оспорвали неяснотата и непълнотата на изложението на мотивите, на които Комисията се е основала, за да ги впише повторно в спорния списък.

66      Напомняйки в точки 74—76 от това решение изискванията, произтичащи от задължението за мотивиране на актовете с неблагоприятни последици, което тежи върху институциите по силата на член 296 ДФЕС, Общият съд е подчертал по-конкретно, че в съответствие с точка 116 от решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518) това задължение при всички положения изисква, включително когато съображенията на акта на Съюза представляват мотиви, изложени от международен орган, съображенията да посочват отделните, конкретни и специфични причини, поради които компетентните органи считат, че на засегнатото лице трябва да се наложат ограничителни мерки.

67      От това в точка 77 от посоченото решение Общият съд е направил извода, че „е възможно основаване единствено на изложението на мотивите, което вписва имената на заинтересованите лица в спорния списък, стига то да съдържа отделните, конкретни и специфични причини, които са останали валидни с оглед на становищата на лицата, посочени в списъка“.

68      Както става ясно от точки 78 и 79 от обжалваното съдебно решение, Общият съд, от една страна, е отбелязал, че в Регламент № 1139/2010 е посочено за съобщаването на жалбоподателите на изложението на мотивите и за становищата, които те са представили в това отношение, а от друга страна, е преценил мотивите на посочените изложения, като в случая е сметнал, че те отговаряли на изискванията, произтичащи от решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 116), доколкото съдържали отделните, специфични и конкретни причини, обосноваващи вписването на жалбоподателите в спорния списък.

69      При това положение не би могло да се твърди, че с мотивите, посочени в тези точки, с които Общият съд е преценил причините за повторното вписване на жалбоподателите в спорния списък, Общият съд не е проверил дали Комисията е изпълнила своето задължение за мотивиране на спорните актове.

70      Вследствие на това и след уточнението, че жалбоподателите не са изтъкнали, че Общият съд е изопачил второто основание от тяхната жалба в първоинстанционното производство, следва да се отхвърли по същество второто основание по жалбата.
 По третото основание

 Доводи на страните

71      С третото си основание жалбоподателите изтъкват, че Общият съд погрешно е приел, че Комисията е направила свое собствено, грижливо, безпристрастно и самостоятелно разглеждане на фактите, изтъкнати в изложението на мотивите на спорните актове, както и на оправдателните доказателства и становища, които те са представили. В това отношение те изтъкват, че Общият съд явно не взел предвид писмените и устните становища, които те са представили в хода на производството, при положение че той не отговорил на нито един от изтъкнатите от тях доводи.

72      Те считат, че към датата на приемането на спорните актове Комисията само привидно е показала, че проверява преписката. По същество тя спазила само по чисто формален начин правата на защита на жалбоподателите, без да е възнамерявала да постави под въпрос преценките на Комитета по санкциите с оглед на техните становища — поведение, което Общият съд вече е имал повод да санкционира с решение от 30 септември 2010 г., Kadi/Комисия (T‑85/09, EU:T:2010:418, т. 71), а след това в решения от 21 март 2014 г., Yusef/Комисия (T‑306/10, EU:T:2014:141, т. 103 и 104), както и от 14 април 2015 г., Ayadi/Комисия (T‑527/09 RENV, непубликувано, EU:T:2015:205, т. 72 и 73). Фактът, че Комисията не установила никакъв контакт с Обединеното кралство, държавата членка, която все пак била в основата на тяхното вписване в списъците на лицата, на които е наложено замразяването средства, и която към момента на приемането на спорните актове вече не била съгласна с тяхното повторно вписване, бил доказателство за реалността на това поведение.

73      Общият съд обаче само е констатирал в точки 66 и 67 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е „разгледала повторно“ основанията за вписванията на 16 април 2010 г. и е разменила писма с Комитета по санкциите на 27 май, 14 септември и 26 октомври 2010 г. При все това нямало никакво доказателство за това, че Комисията действително е направила преценка на оправдателните доказателства и е преценила изтъкнатите основания по същество. Фактът, че тя само е съобщила становищата на жалбоподателите на Комитета по санкциите на 27 май 2010 г. и му е поискала обяснения за причините, поради които жалбоподателите не са били извадени от спорния списък, не позволявал да се докаже, че Комисията е направила собствена преценка на доказателствата, предоставени на властите на Обединеното кралство. Така в точки 66—70 от обжалваното съдебно решение Общият съд потвърдил „ирационална“ преценка на фактите.

74      Съветът счита, че третото основание на жалбоподателите визира фактическите констатации на Общия съд и следователно то трябва да се отхвърли като недопустимо. Той изтъква, че въз основа на проведената от Комисията процедура за преразглеждане Общият съд не е изопачил нито един от фактите, представени в рамките на първото и второто основание, повдигнати от жалбоподателите в първа инстанция. В рамките на жалбата си те не представили достатъчно доказателства за това, че Общият съд явно е изопачил доказателствата относно фактите, свързани с проведената от Комисията процедура, която спазила принципите, изведени в решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518).

75      Комисията изтъква също, че жалбоподателите, които искали по същество от Съда да преразгледа доказателствата и фактите, стоящи в основата на тяхното вписване в спорния списък, не са посочили нито един конкретен документ, доказващ, че преценките на Общия съд са неточни от материална гледна точка или че той е изопачил представените му доказателства, поради което третото им основание трябвало да се обяви за недопустимо в тяхната жалба.

76      Тя счита също, че трите твърде общи довода, изтъкнати от жалбоподателите в подкрепа на тяхното твърдение за нарушение, според което Общият съд е преценил по ирационален начин фактите, са неоснователни. Най-напред не можело да се уважи твърдението, че мотивът, посочен в точка 70 от обжалваното решение, не бил подкрепен с доказателства, тъй като Общият съд правилно установил, от една страна, че Комисията е направила грижливо, самостоятелно и критично разглеждане на становищата на жалбоподателите и на тяхното вписване в списъка на лицата, обхванати от ограничителните мерки, решението за което е взето от Комитета по санкциите, и от друга страна, че тя не е възпроизвела автоматично изводите на последния. По-нататък доводите на жалбоподателите, че мотивите, посочени в точки 66—70 от обжалваното съдебно решение, са несъвместими с решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518), от 21 март 2014 г., Yusef/Комисия (T‑306/10, EU:T:2014:141), както и от 14 април 2015 г., Ayadi/Комисия (T‑527/09 RENV, непубликувано, EU:T:2015:205), били неоснователни, тъй като наличието на нарушение на правото на защита и на правото на ефективна съдебна закрила трябва да се преценява в зависимост от конкретните обстоятелства на всеки отделен случай. Накрая доводът, че точки 66—70 от обжалваното съдебно решение били опорочени от грешка при прилагане на правото, доколкото в нито един момент никакъв контакт не бил установен с Обединеното кралство, не е основателен. Всъщност тази съдебна практика по никакъв начин не налагала на Комисията задължението да влезе в контакт с Обединеното кралство. При всички случаи Комисията се е консултирала с управителния комитет на Съюза, в рамките на който са представени всички държави членки.
 Съображения на Съда

77      Общият съд е отхвърлил първото повдигнато от жалбоподателите основание, изведено от нередовността на проведената от Комисията процедура по преразглеждане, след като го е разгледал в точки 59—70 от обжалваното съдебно решение.

78      На първо място, той е припомнил в точки 59—65 от обжалваното съдебно решение, начина, по който Съдът в решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518) е определил задълженията на институциите за спазването на правото на защита и на правото на ефективна съдебна закрила, когато те приемат решение за вписване на името на дадено лице в списък на лица, срещу които са насочени ограничителни мерки.

79      На второ място, в точки 66—70 от обжалваното съдебно решение той е разгледал различните етапи на следваната от Комисията процедура за приемане на Регламент № 1139/2010, с който имената на жалбоподателите са били вписани повторно в спорния списък.

80      От това той е направил извода, че Комисията е спазила трите процесуални гаранции, изведени от Съда в решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518), като е направила грижливо, самостоятелно и критично разглеждане на становищата на страните, както и на вписването, за което е взел решение Комитетът по санкциите, и като е направила задълбочен и индивидуален анализ на заключенията на последния. Ето защо в точка 71 от това решение той е преценил, че следва първото основание на жалбоподателите да се отхвърли.

81      В рамките обаче на третото си основание за обжалване жалбоподателите не са изтъкнали нито един елемент, който е от естество да докаже, че преценките на Общия съд се основават на неточни от материална гледна точка елементи или произтичат от изопачаване на представените му доказателства.

82      Всъщност те се задоволяват да изтъкнат, че Общият съд е сгрешил, като е констатирал, че Комисията е направила грижливо, безпристрастно и самостоятелно разглеждане на тяхната кауза. В това отношение те се основават на обстоятелството, че Обединеното кралство, което стояло в основата на тяхното вписване в списъка на Организацията на обединените нации, променило радикално позицията си спрямо тях още от ноември 2009 г., както и на писмените контакти между Комисията и Комитета по санкциите от септември 2009 г. нататък.

83      При все това следва да се констатира, че макар подобно обстоятелство да е можело да обоснове тяхното заличаване от спорния списък, което в крайна сметка се е случило с приемането на Регламент за изпълнение № 640/2011, за сметка на това то не е било от естество само по себе си да накара Общият съд да приеме, че като е приела Регламент № 1139/2010, Комисията не е изпълнила задълженията си и е нарушила правото на защита на жалбоподателите.

84      Всъщност следва да се припомни най-напред, че жалбоподателите са били вписани в спорния списък за първи път с Регламент № 246/2006 вследствие на решение на Комитета по санкциите от 7 февруари 2006 г., вписващо ги в списъка на лицата и образуванията, срещу които са насочени ограничителните мерки, изготвен в приложение на Резолюция 1390(2002). След това с решение на Общия съд от 29 септември 2010 г., Al-Faqih и др./Съвет (T‑135/06—T‑138/06, непубликувано, EU:T:2010:412), споменато в точка 6 от настоящото решение, е бил отменен член 2 от Регламент № 881/2002 в частта му относно жалбоподателите. После те са били повторно вписани в спорния списък с Регламент № 1139/2010, предмет на жалба за отмяна, отхвърлена от Общия съд с обжалваното съдебно решение. Накрая те са били заличени от спорния списък с Регламент за изпълнение № 640/2011, приет вследствие на решение на Комитета по санкциите от 22 юни 2011 г., заличаващо ги от списъка на Организацията на обединените нации.

85      Както обаче става ясно от съображения 2—6 от него, Регламент № 1139/2010 е имал ретроактивно действие, тъй като е бил предназначен основно да замени Регламент № 881/2002, изменен с Регламент № 246/2006, що се отнася до жалбоподателите. Член 2, втора алинея от Регламент № 1139/2010 е посочвал изрично, че последният се прилага считано от 11 февруари 2006 г.

86      От това следва, че доводите на жалбоподателите трябва да се считат за неотносими.

87      Ето защо третото основание по жалбата трябва да се отхвърли.
 По съдебните разноски

88      Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Според член 138, параграф 1 от същия правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.

89      След като Съветът и Комисията са направили искане за осъждането на жалбоподателите да заплатят съдебните разноски и последните са загубили делото, следва Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah и Taher Nasuf да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
1)      Отхвърля жалбата.

2)      Осъжда Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah и Taher Nasuf да заплатят съдебните разноски.

Подписи

1 Език на производството: английски.


Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 10 февруари 1999 г. # André Hecq и Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens (SFIE) срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Допустимост. # Дело T-35/98.


Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 19 септември 2000 г. # Gisela Stodtmeister срещу Съвет на Европейския съюз. # Длъжностни лица - Иск за отмяна - Иск за обезщетение за вреди. # Съединени дела T-101/98 и T-200/98.


Решение на Общия съд (трети състав) от 5 април 2017 г.#Renfe-Operadora, Entidad Pública Empresarial срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Фигуративна марка на Европейския съюз „AVE“ — Частична недействителност — Жалба до апелативния състав, съставена на език, различен от езика на производството — Недопустимост на жалбата до апелативния състав — Искане за restitutio in integrum — Задължение да се прояви старание.#Дело T-367/15.