Решение на Общия съд (четвърти състав) от 20 юли 2016 г.#TeamBank AG Nürnberg срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Международна регистрация, посочваща Европейския съюз — Фигуративна марка „e@sy Credit“ — По-ранна национална фигуративна марка „EasyCredit“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и член 53, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-745/14.


Решение на Съда от 1 декември 1970 г. # Union nationale des mutualités socialistes срещу La Marca Stéphanie. # Искане за преюдициално заключение: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Белгия. # Дело 32-70.


title: Решение на Съда (втори състав) от 16 юли 2009 г.#Наказателно производство срещу Tomasz Rubach.#Искане за преюдициално заключение: Sąd Rejonowy w Kościanie - Полша.#Защита на видовете от дивата флора и фауна - Видове, вписани в приложение Б към Регламент (ЕО) № 338/97 - Доказване на законното придобиване на екземпляри от тези видове - Тежест на доказване - Презумпция за невиновност - Право на защита.#Дело C-344/08.

text:
      Дело C-344/08
      Наказателно производство
      срещу
      Tomasz Rubach
      (Преюдициално запитване, отправено от Sąd Rejonowy w Kościanie)
      „Защита на видовете от дивата флора и фауна — Видове, вписани в приложение Б към Регламент (ЕО) № 338/97 — Доказване на законното придобиване на екземпляри от тези видове — Тежест на доказване — Презумпция за невиновност — Право на защита“
      Резюме на решението
      Околна среда — Международна търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора — Видове, вписани в приложение Б към Регламент
            № 338/97
      (член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 на Съвета и приложение Б към него)
      Член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 относно защитата на видовете от дивата флора и фауна чрез регулиране на търговията
         с тях трябва да се тълкува в смисъл, че в рамките на образуваното наказателно производство срещу лице, което е обвинено в
         нарушение на тази разпоредба, за решението дали са придобити законно екземпляри от видове, вписани в приложение Б към този
         регламент, поначало са допустими всички доказателствени средства, които процесуалното право на съответната държава членка
         допуска в сходни производства. С оглед и на принципа на презумпцията за невиновност посоченото лице разполага с всички тези
         средства, за да докаже, че е придобило законно посочените екземпляри съгласно изискванията, предвидени в споменатата разпоредба.

      Следователно националните органи са длъжни да определят съгласно приложимите принципи на тяхното национално право в областта
         на доказването дали в конкретния разглеждан от тях случай и с оглед на всички обстоятелства е доказано, че изискванията на
         член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 са изпълнени. Този регламент не ограничава доказателствените средства, които могат
         да се използват, за да се определи дали посочените екземпляри са придобити законно.

      (вж. точки 28, 29, 34 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      16 юли 2009 година(*)

      „Защита на видовете от дивата флора и фауна — Видове, вписани в приложение Б към Регламент (ЕО) № 338/97 — Доказване на законното придобиване на екземпляри от тези видове — Тежест на доказване — Презумпция за невиновност — Право на защита“
      По дело C‑344/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Sąd Rejonowy w Kościanie (Полша) с акт от 8 юли 2008 г.,
         постъпил в Съда на 24 юли 2008 г., в наказателното производство срещу

      Tomasz Rubach,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н J.‑C. Bonichot, г‑н K. Schiemann, г‑н J. Makarczyk и г‑жа C.
         Toader (докладчик), съдии,

      генерален адвокат: г‑н M. Poiares Maduro,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за полското правителство, от г‑н M. Dowgielewicz, в качеството на представител,
      –        за испанското правителство, от г‑жа N. Díaz Abad, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н M. Konstantinidis и г‑жа M. Owsiany-Hornung, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 8, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 338/97 на Съвета от 9 декември
         1996 година относно защитата на видовете от дивата флора и фауна чрез регулиране на търговията с тях (OВ L 61, 1997 г., стр. 1;
         Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 239).

      2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу г‑н Rubach за нарушения на полското законодателство
         за защита на природата.

       Правна уредба
       Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора
      3        Целта на Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора, подписана във Вашингтон на
         3 март 1973 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 993, № I-14537, наричана по-нататък „CITES“) е да се гарантира, че международната търговия с вписаните в приложенията
         към тази конвенция видове, както и с техни части или производни от тях, не вреди на опазването на биологичното разнообразие
         и се основава на трайното използване на дивите видове.

      4        Посочената конвенция е въведена в Европейската общност от 1 януари 1984 г. с Регламент (ЕИО) № 3626/82 на Съвета от 3 декември
         1982 година за прилагането в Общността на Конвенцията по международната търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора
         (ОВ L 384, стр. 1). Този регламент е отменен с Регламент № 338/97, член 1, втора алинея от който предвижда, че последният
         се прилага в съответствие с целите, принципите и разпоредбите на CITES.

       Общностно право
      5        Член 8 от Регламент № 338/97 предвижда:

      „Разпоредби, отнасящи се до контрола на търговски дейности
      1.      Забранява се закупуването, предложението за закупуване, придобиването за търговски цели, излагането пред публика с търговска
         цел, използването за търговски приходи и продажба, [държането] с цел продажба, предлагането за продажба и транспортът с цел
         продажба на екземпляри от видовете, вписани в приложение А.

      […]
      5.      Забраните по параграф 1 се прилагат също по отношение на екземплярите от видовете, вписани в приложение Б, с изключение на
         случаите, когато компетентният орган във въпросната държава членка се увери, че тези екземпляри са били придобити или въведени
         (ако произлизат извън от Общността) в съответствие с действащото законодателство за защита на дивата флора и фауна.

      […]“
      6        Член 16 от посочения регламент предвижда:

      „Санкции
      1.      Държавите членки вземат необходимите мерки за осигуряване налагането на санкции най-малко за следните нарушения на настоящия
         регламент:

      а)      внасяне в Общността или износ, или реекспорт от Общността, на екземпляри без подходящо разрешително или сертификат, или с
         фалшиво, подправено или невалидно разрешително или сертификат, или разрешително или сертификат, които са изменени без разрешението
         на органа, издал документа;

      б)      неспазване на указанията, посочени в разрешението или сертификата, издадени съгласно настоящия регламент;
      […]
      й)      закупуване, предлагане за закупуване, придобиване за търговски цели, използване за търговски приходи, излагане пред публика
         с търговска цел, продажба, [държане] за продажба, предлагане за продажба и транспорт с цел продажба в нарушение на член 8;

      […]
      2.      Мерките по параграф 1 са съразмерни на характера и сериозността на нарушението и включват разпоредби, свързани с изземване
         и където е необходимо, конфискация на екземплярите.

      […]
      4.      Когато жив екземпляр от видовете, вписани в приложения Б или В, пристигне на пункта на въвеждане в Общността без надлежно
         валидно разрешително или сертификат, екземплярът трябва да се изземе и може да се конфискува, или ако получателят откаже да
         признае назначението на екземпляра, компетентните органи на държавата членка, които отговарят за пункта на въвеждане, имат
         право, ако това е подходящо, да откажат да приемат пратката и да изискат от превозвача да върне екземпляра до мястото на изпращане
         на пратката.“

      7        В клас Arachnida, ред Araneae от приложение Б към Регламент № 338/97 са споменати паяците от род Brachypelma.
       Национално право
      8        Националните разпоредби, приложими към главното производство, се намират основно в Закона за защитата на природата от 16 април
         2004 г. (DZ. U № 92, позиция 880, наричан по-нататък „Законът за защита на природата“), който възпроизвежда разпоредбите на
         CITES и на общностната правна уредба в тази област.

      9        Член 61, параграф 1 от Закона за защита на природата предвижда:

      „1.      За превоза през границата на страната на растения и животни от видовете, спрямо които се прилагат ограничения въз основа на
         разпоредбите на правото на Европейския съюз, както и на техни разпознаваеми части или производни от тях, е необходимо разрешение
         от министъра на околната среда, при спазване на разпоредбите на параграф 2.“

      10      Член 64 от този закон гласи:

      „1.      Лицето, което държи или отглежда животните по член 61, параграф 1 от клас земноводни, влечуги, птици и бозайници е длъжно
         да ги декларира писмено в регистъра.

      2.      Задължението по параграф 1 за деклариране в регистъра не се отнася до:
      1)      зоологическите градини,
      2)      лицата, чиято икономическа дейност е свързана с търговията с животните, посочени в член 61, параграф 1,
      3)      временното задържане на животни за лечение или рехабилитация.
      3.      Регистърът по параграф 1 се води от компетентния Starosta (областен управител) с оглед на мястото, където се държат или отглеждат
         животните.

      […]
      5.      Задължението за деклариране в регистъра или за заличаване от него възниква от деня на придобиване на собствеността, продажба,
         внос или износ, фактическо придобиване на животното, от деня на загубване или на неговата смърт. Заявлението за вписване или
         заличаване се подава пред компетентния Starosta в 14-дневен срок от възникване на задължението.

      […]
      8.      Вписването в регистъра се потвърждава с удостоверение, издадено от Starosta.
      9.      Лицата по параграф 2, точка 2 са длъжни да притежават и да предадат с продаденото животно оригинала или копие от документа,
         посочен в параграф 4, точка 11. Върху копието продавачът на животното поставя пореден номер, дата на издаване, своя подпис
         и печат, като уточнява броя животни, за които е издаден документът, а когато документът за произход се отнася до повече от
         един вид животни — информация за техния вид.

      […]“
      11      Член 128 от посочения закон предвижда:

      „Който
      […]
      2)      наруши разпоредбите на правото на Европейския съюз относно защитата на видовете от дивата флора и фауна чрез регулиране на
         търговията с тях, като извърши едно от следните деяния:

      […]
      г)      предлагане за продажба или закупуване, закупуване или придобиване, използване или излагане пред публика с търговска цел, продажба,
         държане или транспорт с цел продажба, на екземпляри от някои видове на флората и фауната,

      […]
      се наказва с лишаване от свобода от три месеца до пет години.“
       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      12      От акта за преюдициално запитване следва, че на терариумни изложения г‑н Rubach е придобил екзотични паяци от род BrachypelmaAlbopilosum, защитен екземпляр от животински вид, който е вписан в приложение Б към Регламент № 338/97, както и че между февруари и октомври
         2006 г. той започва да развъжда тези паяци и да ги продава на търг в Интернет.

      13      За тези деяния срещу г‑н Rubach е образувано наказателно преследване за 46 нарушения на член 128, точка 2, буква г) от Закона
         за защита на природата.

      14      С присъда от 26 октомври 2007 г. Sąd Rejonowy w Kościanie оправдава обвиняемия за всички деяния, в които е обвинен, като приема,
         че поведението му не осъществява признаците на противоправното деяние, за което срещу него е образувано преследване.

      15      След протест от страна на prokurator Rejonowy w Kościanie на 2 април 2008 г. Sąd Okręgowy w Poznaniu отменя изцяло посочената
         присъда, като връща делото за ново разглеждане.

      16      При новото разглеждане на делото Sąd Rejonowy w Kościanie счита, че с възприетото от въззивната юрисдикция тълкуване на националното
         право, което обвързва юрисдикцията, длъжна да разгледа отново делото, обвиняемият може да бъде освободен от наказателна отговорност
         само ако докаже произхода на животните — или като представи удостоверение за деклариране в регистъра, воден съгласно член 64,
         параграф 1 от Закона за защита на природата във връзка с продадените животни, или като представи доказателства, които позволяват
         да се проследи произходът на тези животни и ясно да се определи техният собственик или лицето, което ги е отглеждало.

      17      Sąd Rejonowy w Kościanie отправя въпрос до Starostwo Powiatowe w Kościanie (областна администрация, Kościan) относно първия
         елемент. Според този орган обвиняемият не може да поиска вписването на споменатите екземпляри в посочения регистър, тъй като
         спадайки към клас „Паякообразни“, те не подлежат на регистрация. Това обстоятелство е потвърдено и в писменото становище на
         полското правителство.

      18      Според Sąd Rejonowy w Kościanie обаче, ако обвиняемият е длъжен да представи документ, който националното право не го задължава
         да получи, като същевременно не е длъжен да притежава особени знания за произхода на разглежданите животни, той не може да
         бъде освободен от наказателна отговорност.

      19      При тези условия Sąd Rejonowy w Kościanie решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „[П]о какъв начин лицето, което държи животни, вписани в приложение Б [към Регламент № 338/97] (които не са земноводни, влечуги,
         птици или бозайници), може да докаже по смисъла [на член 8, параграф 5 от посочения регламент] и с оглед на презумпцията за
         невиновност, че неговите екземпляри са придобити […] в съответствие с действащото законодателство относно видовете от дивата
         флора и фауна […]?“

       По преюдициалния въпрос
       Становища, представени на Съда
      20      Полското правителство предлага на запитващата юрисдикция да се даде отговор, че член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97,
         който за упражняването на търговска дейност по смисъла на член 8, параграф 1 от този регламент изисква да се докаже, че екземплярите
         от вписаните в приложение Б към посочения регламент видове са придобити законно, препраща към правилата за доказване, приложими
         пред компетентния национален орган. В случая на наказателна юрисдикция доказването на това обстоятелство трябвало да се извърши
         съгласно наказателнопроцесуалните принципи, които изискват с помощта на всички възможни доказателствени средства да се установи,
         че деянията действително са извършени, като съмненията, които не могат да бъдат отстранени, са в полза на обвиненото лице.

      21      Испанското правителство предлага на Съда на въпроса да се отговори в смисъл, че трябва да се изисква да се докаже законният
         произход на всички екземпляри, вписани в приложение Б, като задължение на компетентните по силата на CITES административни
         органи на държавите членки е да преценяват тези доказателства, които във всички случаи позволяват да се гарантира възможността
         за проследяване на законния произход на разглежданите екземпляри.

      22      Според Комисията на Европейските общности на запитващата юрисдикция трябва да се отговори, че по време на наказателното производство
         за налагане на наказание за евентуално нарушение на разпоредбите на член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 с оглед на липсата
         на общностни разпоредби, които уреждат подобни наказателни производства, по общо правило националната юрисдикция прилага националното
         право, като го тълкува в съответствие с общностното право и следи за осигуряване на пълната ефикасност на последното. Що се
         отнася до разпределянето на тежестта на доказване, според Комисията предвид обстоятелството, че забраната за използване с
         търговска цел на екземпляри от видове, вписани в приложение Б към Регламент № 338/97, се прилага по общо правило, в рамките
         на наказателното производство прокурорът е длъжен да докаже, че г‑н Rubach е използвал с търговска цел екземпляри от защитени
         видове. От друга страна, г‑н Rubach трябвало да докаже, че притежава законно тези екземпляри, което би го освободило от наказателна
         отговорност.

       Отговор на Съда
      23      Както следва от обстоятелствата по преюдициалното запитване в тяхната цялост, запитващата юрисдикция иска по същество да се
         установи, от една страна, кои са допустимите с оглед на член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 доказателствени средства
         в рамките на наказателно производство във връзка с екземпляри от животински видове като посочените в главното производство,
         вписани в приложение Б от този регламент, а от друга страна, как правилно да се разпредели тежестта на доказване, когато се
         определя дали тези екземпляри са придобити законно.

      24      Целта на установения режим за закрила на екземплярите от видове, вписани в приложения А и Б към посочения регламент, е да
         се осигури възможно най-широка защита на видовете от дивата фауна и флора чрез регулиране на търговията с тях в съответствие
         с целите, принципите и разпоредбите на CITES.

      25      Безспорно Регламент № 338/97 не съдържа обща забрана за внос и пускане на пазара на видове, различни от тези, които са посочени
         в приложение А към него (Решение от 19 юни 2008 г. по дело Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers и Andibel, C‑219/07,
         Сборник, стр. I‑4475, точка 18).

      26      Както Съдът е постановил, търговското използване на екземпляри от видове, вписани в приложение Б към Регламент № 338/97, е
         разрешено, ако са изпълнени изискванията на член 8, параграф 5 от този регламент (Решение от 23 октомври 2001 г. по дело Tridon,
         C‑510/99, Recueil, стр. I‑7777, точка 44). Предвидената в член 8 от споменатия регламент забрана за пускане на пазара всъщност
         не се прилага, когато компетентният орган на съответната държава членка се увери, че тези екземпляри са придобити, а ако са
         с произход извън Общността — са въведени в съответствие с действащото законодателство в областта на опазването на дивата фауна
         и флора.

      27      Ето защо с оглед на тези разпоредби следва да се установи, че в Регламент № 338/97 не е уточнено кои доказателствени средства
         трябва да се използват, за да се докаже, че екземпляри от вписани в приложение Б към посочения регламент видове са придобити
         законно, в съответствие с изискванията на член 8, параграф 5 от този регламент, по-конкретно когато същите са родени в плен
         на територията на Общността. Следователно задължение на компетентните органи на държавите членки е да определят доказателствените
         средства, с които може да се установи, че посочените изисквания са изпълнени. Тези средства включват разрешителните или сертификатите,
         предвидени от същия регламент, или всякакъв друг подходящ документ, за който националните компетентни органи биха могли да
         приемат, че е от полза.

      28      В това отношение е необходимо да се напомни, че при липсата на общностна правна уредба на понятието за доказване всички доказателствени
         средства, които процесуалните норми на държавите членки допускат в сходни производства, по принцип са допустими. Ето защо
         в положение като разглежданото в главното производство националните органи са длъжни да определят съгласно приложимите принципи
         на тяхното национално право в областта на доказването дали в конкретния разглеждан от тях случай и с оглед на всички обстоятелства
         е доказано, че изискванията на член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 са изпълнени (вж. в този смисъл Решение от 23 март
         2000 г. по дело Met-Trans и Sagpol, C–310/98 и C–406/98, Recueil, стр. I‑1797, точки 29 и 30).

      29      Следователно по първия аспект на въпроса на запитващата юрисдикция трябва да се отговори, че Регламент № 338/97 не ограничава
         доказателствените средства, които могат да се използват, за да се определи дали екземплярите от видове, вписани в приложение Б
         към този регламент, са придобити законно, както и че за решението дали посочените екземпляри са придобити законно поначало
         са допустими всички доказателствени средства, които процесуалното право на съответната държава членка допуска в сходни производства.

      30      На второ място, що се отнася до разпределянето на тежестта на доказване — когато се определя дали екземпляри от животински
         видове, вписани в приложение Б към Регламент № 338/97, са придобити законно — с оглед на принципа на презумпцията за невиновност,
         следва да се напомни, че презумпцията за невиновност, както произтича по-конкретно от член 6, параграф 2 от Европейската конвенция
         за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., е част от основните права, които
         според постоянната практика на Съда, потвърдена и в преамбюла на Единния европейски акт и член 6, параграф 2 от Договора за
         ЕС, са защитени от правния ред на Общността (вж. по-специално Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hüls/Комисия, C‑199/92 P, Recueil,
         стр. I‑4287, точка 149 и Решение от 8 юли 1999 г. по дело Montecatini/Комисия, C‑235/92 P, Recueil, стр. I‑4539, точка 175).

      31      Целта на презумпцията за невиновност е да се гарантира, че никой няма да бъде нито посочен, нито третиран като виновен в извършването
         на престъпление, преди вината му да бъде установена от съд (вж. Решение на ЕСПЧ от 28 октомври 2004 г. по дело Y. B. и други
         с/у Турция, № 48173/99 и № 48319/99, § 43).

      32      Необходимо е да се подчертае, че с въвеждането на режима на защита, създаден за екземплярите от видове, вписани в приложения
         А и Б към Регламент № 338/97, не се засяга общото задължение за обвинителя в рамките на наказателното производство да докаже,
         че обвиняемият е използвал с търговска цел екземпляри от видове, вписани в приложение Б към Регламент № 338/97, защитени от
         действащото законодателство.

      33      Обвиняемият във всички случаи има право да се защитава, за да бъде освободен от наказателна отговорност, като в съответствие
         с разпоредбите на член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 докаже, че законно притежава посочените екземпляри съгласно изискванията
         на споменатата разпоредба и за тази цел да използва всички доказателствени средства, допуснати от приложимото процесуално
         право.

      34      Следователно на поставения въпрос е необходимо да се отговори, че член 8, параграф 5 от Регламент № 338/97 трябва да се тълкува
         в смисъл, че в рамките на образуваното наказателно производство срещу лице, което е обвинено в нарушение на тази разпоредба,
         за решението дали са придобити законно екземпляри от животински видове, вписани в приложение Б към този регламент, поначало
         са допустими всички доказателствени средства, които процесуалното право на съответната държава членка допуска в сходни производства.
         С оглед и на принципа на презумпцията за невиновност посоченото лице разполага с всички тези средства, за да докаже, че е
         придобило законно посочените екземпляри съгласно изискванията, предвидени в споменатата разпоредба.

       По съдебните разноски
      35      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      Член 8, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 338/97 на Съвета от 9 декември 1996 година относно защитата на видовете от дивата флора
            и фауна чрез регулиране на търговията с тях трябва да се тълкува в смисъл, че в рамките на образуваното наказателно производство
            срещу лице, което е обвинено в нарушение на тази разпоредба, за решението дали са придобити законно екземпляри от животински
            видове, вписани в приложение Б към този регламент, поначало са допустими всички доказателствени средства, които процесуалното
            право на съответната държава членка допуска в сходни производства. С оглед и на принципа на презумпцията за невиновност посоченото
            лице разполага с всички тези средства, за да докаже, че е придобило законно посочените екземпляри съгласно изискванията, предвидени
            в споменатата разпоредба.
      Подписи
      * Език на производството: полски.


Решение на Съда (втори състав) от 19 април 1988 г. # Гръцка държава срещу Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Искане за преюдициално заключение: Efeteio Athinon - Гърция. # Непреодолима сила. # Дело 71/87.


Решение на Съда (пети състав) от 14 юли 1994 г. # Наказателно производство срещу J.J.J. Van der Veldt. # Искане за преюдициално заключение: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Белгия. # Дело C-17/93.


Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 5 ноември 2013 г. # Brigitte Knöll срещу Европейска полицейска служба (Европол). # Дело F-105/12.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 19 юни 2014 г. # BN срещу Европейски парламент. # Дело F-157/12.


Решение на Съда на публичната служба (трети състав) от 12 декември 2012 г. # BS срещу Европейска комисия. # Публична служба - Обществено осигуряване. # Дело F-90/11.


Решение на Съда от 13 април 1994 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Неизпълнение на задължения - Директива 85/337/ЕИО. # Дело C-313/93.


title: Решение на Съда (шести състав) от 10 декември 2015 г.#Simona Kornhaas срещу Thomas Dithmar.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof.#Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Производство по несъстоятелност — Регламент (ЕО) № 1346/2000 — Член 4, параграф 1 — Определяне на приложимия закон — Правна уредба на държава членка, която предвижда задължение за управител на дружество да възстанови сумите, които е платил, след като дружеството е станало неплатежоспособно — Прилагане на тази правна уредба по отношение на дружество, учредено в друга държава членка — Членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС — Ограничение на свободата на установяване — Липса.#Дело C-594/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
      10 декември 2015 година (
            *
         )
      „Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Производство по несъстоятелност — Регламент (ЕО) № 1346/2000 — Член 4, параграф 1 — Определяне на приложимия закон — Правна уредба на държава членка, която предвижда задължение за управител на дружество да възстанови сумите, които е платил, след като дружеството е станало неплатежоспособно — Прилагане на тази правна уредба по отношение на дружество, учредено в друга държава членка — Членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС — Ограничение на свободата на установяване — Липса“
      По дело C‑594/14
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) с акт от 2 декември 2014 г., постъпил в Съда на 22 декември 2014 г., в рамките на производство по дело

         Simona Kornhaas

      срещу

         Thomas Dithmar, в качеството на синдик на Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd,
      СЪДЪТ (шести състав),
      състоящ се от: F. Biltgen, председател на десети състав, изпълняващ функцията на председател на шести състав, M. Berger (докладчик) и S. Rodin, съдии,
      генерален адвокат: M. Szpunar,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за г-жа Kornhaas, от W. Steinfeld, Rechtsanwalt,

               —

               за адв. Dithmar, от C. Esser, Rechtsanwalt,

               —

               за Европейската комисия, от M. Wilderspin, в качеството на представител,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност (OВ L 160, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143), както и на членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС.

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между адв. Dithmar, синдик на Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (наричано по-нататък „дружеството длъжник“), и г‑жа Kornhaas относно иск за възстановяване на сумите, които последната е платила в качеството си на управител на дружеството длъжник, след като същото е станало неплатежоспособно.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Член 3 от Регламент № 1346/2000 е озаглавен „Международна компетентност“ и гласи:
               „1.   Съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност. За дружествата и юридическите лица, седалището според устройствения акт се презюмира за център на основните интереси до доказване на противното.
               2.   Когато центърът на основните интереси на длъжника е разположен на територията на дадена държава членка, съдилищата на друга държава членка са компетентни да образуват производство по несъстоятелност само ако длъжникът притежава предприятие на територията на тази държава членка. Действието на това производство се свежда до имуществото на длъжника, което се намира на територията на последната.
               […]“.

               4

               Член 4 от посочения регламент е озаглавен „Приложим закон“ и предвижда:
               „1.   Ако настоящият регламент не предвижда друго, приложимият закон към производството по несъстоятелност и последиците от него е законът на държавата членка, на чиято територия е образувано производството, наричана по-долу „държава на образуване на производството“.
               2.   Законът на държавата на образуване на производството определя условията на образуването, провеждането и прекратяването на производството по несъстоятелност. Той определя по-специално:
               […]

                        м)

                        нормите относно нищожността, унищожаемостта или относителната недействителност на правните действия, които увреждат всички кредитори“.

         Германското право

               5

               Член 64, параграфи 1 и 2 от Закона за дружествата с ограничена отговорност (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, стр. 846, наричан по-нататък „GmbHG“) в редакцията му, приложима към фактите в главното производство, гласи:
               „(1)   Когато дружеството стане неплатежоспособно, управителите му са длъжни незабавно и най-късно в срок от три седмици след изпадането в неплатежоспособност да поискат откриване на производство по несъстоятелност. Това по същество важи и за случаите, когато дружеството стане свръхзадължено.
               (2)   Управителите са длъжни да възстановят на дружеството сумите, които са платили, след като дружеството е станало неплатежоспособно или свръхзадължено. […]“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               6

               Адв. Dithmar е синдик на дружеството длъжник в производство по несъстоятелност, открито от Amtsgericht Erfurt (Районен съд, Ерфурт). Дружеството длъжник, чийто управител е г‑жа Kornhaas, е вписано като „private company limited by shares“ (наричано по-нататък „Limited“) в търговския регистър на Кардиф (Обединено кралство). В Германия дружеството длъжник има учреден клон, вписан в търговския регистър на Amtsgericht Jena (Районен съд, Йена). Дружеството длъжник извършва дейността си с предмет монтаж на вентилационни инсталации и свързани с него услуги основно в последната държава членка.

               7

               Като твърди, че дружеството длъжник е неплатежоспособно поне от 1 ноември 2006 г. и че в периода 11 декември 2006 г.—26 февруари 2007 г. г‑жа Kornhaas е извършила плащания за негова сметка в размер общо на 110151,66 EUR, адв. Dithmar предявява иск срещу г‑жа Kornhaas за възстановяване на тази сума на основание член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG. Landgericht Erfurt (Областен съд, Ерфурт) уважава иска. Г‑жа Kornhaas обжалва решението на Landgericht Erfurt (Областен съд, Ерфурт) пред Oberlandesgericht Jena (Върховен областен съд, Йена), който го потвърждава, като допуска подаването на ревизионна жалба пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд).

               8

               Запитващата юрисдикция счита, че с оглед на германското право предявеният от адв. Dithmar иск е основателен, тъй като целта на член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG по същество е да се предотврати намаляване на масата на несъстоятелността преди откриването на производството по несъстоятелност и да се гарантира попълване на активите в рамките на това производство, за да се осигури справедливо удовлетворяване на кредиторите. Следователно, въпреки че се съдържала в закон, уреждащ отношенията в областта на дружественото право, посочената разпоредба спадала към правната уредба на несъстоятелността и можела да бъде противопоставена на управител на Limited.

               9

               Запитващата юрисдикция обаче иска да установи дали такава разпоредба е съвместима с правото на Съюза. В това отношение от член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 следвало, че приложим за производството по несъстоятелност и за неговите последици е германският закон, който е законът на държавата членка, на чиято територия е открито производството. В германската доктрина обаче се спорило по въпроса дали член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG може да се противопостави на управители на дружества, които са учредени по правото на други държави от Европейския съюз, но чийто център на основни интереси е в Германия.

               10

               Според запитващата юрисдикция член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG не урежда условията, при които дружество, учредено по правото на друга държава от Съюза, може да разположи административното си седалище в Германия, а единствено правните последици от едно такова решение и от евентуални увреждащи действия на управителите му. Свободата на установяване следователно не била нарушена.

               11

               Евентуалното ограничение на свободата на установяване, до което можело да доведе прилагането на член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG, при всички обстоятелства би било обосновано, тъй като се налагало по недскириминционен начин, отговаряло на императивно съображение от общ интерес, а именно защита на кредиторите, можело да гарантира запазването или попълването на масата на несъстоятелността и не надхвърляло необходимото за постигането на тази цел.

               12

               При все това обаче запитващата юрисдикция отбелязва, че практиката на Съда и по-специално решения Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) и Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512) биха могли да се тълкуват и в смисъл, че с оглед на свободата на установяване вътрешните отношения на дружества, които са учредени в една държава членка, но извършват основната си дейност в друга държава членка, се уреждат от дружественото право на държавата по учредяването им. В този смисъл прилагането на член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG спрямо управители на дружества от друга държава членка можело да влезе в противоречие със свободата на установяване по смисъла на членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС.

               13

               При тези условия Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Предявеният пред германски съд иск, с който синдикът иска от директора на Limited по английското или уелското право, по отношение на чието имущество в Германия е открито производство по несъстоятелност по член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000, да възстанови сумите, които е платил преди откриване на производството по несъстоятелност, но след настъпване на неплатежоспособността на дружеството, свързан ли е с германското право в областта на несъстоятелността по смисъла на член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000?

                        2)

                        Нарушава ли посоченият иск свободата на установяване по членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               14

               С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4 от Регламент № 1346/2000 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща в приложното си поле иск, предявен пред германски съд срещу управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия, от синдика на това дружество на основание национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG с искане за възстановяване на сумите, платени от този управител преди откриването на производството по несъстоятелност, но след датата, на която е констатирано настъпването на неплатежоспособността на дружеството.

               15

               Във връзка с това Съдът вече е приел, че член 3, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 трябва да се тълкува в смисъл, че съдилищата на държавата членка, на чиято територия е открито производство по несъстоятелност относно имущество на дружество, са компетентни на основание на същата разпоредба да разгледат иск, предявен от синдика на дружеството срещу управителя му, за възстановяване на суми по плащания, които са извършени, след като дружеството е изпаднало в неплатежоспособност или след като е установена неговата свръхзадълженост (решение H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, т. 26).

               16

               Съдът обосновава това си решение по-специално със съображението, че национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG, по силата на която управител на дружество в несъстоятелност трябва да възстанови сумите по плащанията, които е извършил за сметка на дружеството след изпадането му в неплатежоспособност, дерогира общи правила на гражданското и търговското право, и то именно поради несъстоятелността на дружеството. Оттук Съдът заключава, че иск, предявен на основание на тази разпоредба в рамките на производство по несъстоятелност, спада към исковете, които произтичат пряко от производството по несъстоятелност и са тясно свързан с него (вж. в този смисъл решение H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, т. 23 и 24).

               17

               Следователно в решение H (C‑295/13, EU:C:2014:2410), независимо че отговаря на преюдициално запитване относно член 3 от Регламент № 1346/2000 и международната компетентност на национална юрисдикция да се произнесе по иск, предявен на основание на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG, Съдът все пак ясно квалифицира такава разпоредба от националното право като спадаща към правото в областта на несъстоятелността. Поради това за последната разпоредба трябва да се приеме, че спада към приложимия към производството по несъстоятелност закон и последиците от него по смисъла на член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000. Като такава споменатата разпоредба от националното право, една от последиците от която евентуално е задължение за управителя на дружеството да възстанови сумите по плащания, които е извършил за сметка на дружеството, след като то е станало неплатежоспособно, може съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 да се приложи от националния съд, сезиран по производството по несъстоятелност, като закон на държавата членка, на чиято територия е открито производството по несъстоятелност (наричан по-нататък „lex fori concursus“).

               18

               В това отношение следва също да се посочи, че член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG трябва да се разглежда във връзка с параграф 1 от същия член, който по същество предвижда, че когато дружеството стане неплатежоспособно или свръхзадължено, членовете на органа му на управление са длъжни незабавно и най-късно в срок от три седмици след изпадането в неплатежоспособност или свръхзадълженост да поискат откриване на производство по несъстоятелност. В този смисъл член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG допуска по-специално ангажиране на личната отговорност на управител на неплатежоспособно или свръхзадължено дружество, който не е поискал откриване на производство по несъстоятелност в нарушение на член 64, параграф 1 от GmbHG. Всъщност след откриването на такова производство право да извършва или да разрешава извършването на плащания за сметка на дружеството по правило има не управителят на дружеството, а неговият синдик. Следователно, ако управителят на дружество, станало неплатежоспособно, изпълни задължението си по член 64, параграф 1 от GmbHG, няма да понесе санкцията по член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG.

               19

               Член 4, параграф 2 от Регламент № 1346/2000 обаче предвижда по-специално, че lex fori concursus определя „условията на образуването“ на производството по несъстоятелност. Запазването на полезното действие на тази разпоредба налага тя да се тълкува в смисъл, че приложното ѝ поле обхваща, първо, условията, предшестващи откриването на производството по несъстоятелност, второ, правилата за определяне на лицата, които имат задължение да поискат откриването на това производство, и трето, последиците от нарушението на това задължение. Ето защо национална разпоредба като член 64, параграфи 1 и 2, първо изречение от GmbHG, която по същество санкционира неизпълнение на задължение да се поиска откриване на производство по несъстоятелност, трябва и от тази гледна точка да се счита за попадаща в приложното поле на член 4 от Регламент № 1346/2000.

               20

               Освен това разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG допринася за постигането на целта, присъща mutatis mutandis за всяко производство по несъстоятелност, а именно да се предотврати евентуално намаляване на масата на несъстоятелността преди откриването на производството по несъстоятелност с цел осигуряване на справедливо удовлетворяване на кредиторите. В този смисъл такава разпоредба може да бъде разглеждана най-малкото като норма относно „относителната недействителност на правните действия, които увреждат всички кредитори“, която по силата на член 4, параграф 2, буква м) от Регламент № 1346/2000 спада към lex fori concursus.

               21

               При тези условия на първия въпрос следва да се отговори, че член 4 от Регламент № 1346/2000 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща в приложното си поле иск, предявен пред германски съд срещу управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия, от синдика на това дружество на основание национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG с искане за възстановяване на сумите, платени от този управител преди откриването на производството по несъстоятелност, но след датата, на която е констатирано настъпването на неплатежоспособността на дружеството.

         По втория въпрос

               22

               С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС допускат прилагането на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG спрямо управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия.

               23

               В това отношение от практиката на Съда следва, че при определени условия отказът на дадена държава членка да признае юридическата правоспособност на дружество, учредено съгласно правото на друга държава членка, където е и седалището му съгласно устройствения акт, по-конкретно поради това че дружеството е преместило действителното си седалище на нейна територия, може да представлява ограничение на свободата на установяване, което по принцип е несъвместимо с членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС (вж. в този смисъл решение Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, т. 82).

               24

               Съдът е приел също и че щом национални правни разпоредби относно минималния капитал са несъвместими със свободата на установяване, гарантирана от Договора, то това непременно се отнася и за санкциите при неспазване на тези задължения като личната и солидарна отговорност на управителите, когато капиталът не достига предвидения от националната правна уредба минимален размер или в хода на осъществяване на дейността спадне под този размер (вж. в този смисъл решение Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, т. 141).

               25

               При все това обаче по отношение на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG следва да се констатира, че тя не е свързана нито с отказа на държава членка да признае юридическата правоспособност на дружество, учредено съгласно правото на друга държава членка и преместило действителното си седалище на територията на първата държава членка, нито с личната отговорност на управителите в случаите, когато капиталът на дружеството не достига предвидения от националната правна уредба минимален размер.

               26

               Всъщност, първо, видно от акта за преюдициално запитване, юридическата правоспособност на дружеството длъжник въобще не се оспорва в главното производство. Текстът на член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG дори, изглежда, изключва възможността за такова оспорване, тъй като прилагането на разпоредбата предполага наличие на „дружество“.

               27

               Второ, личната отговорност на управителите на дружество по член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG не е свързана с факта, че капиталът на дружеството не достига минималния размер, предвиден от германското законодателство или от законодателството, по което дружеството е учредено, а по същество е свързана единствено с факта, че управителите на такова дружество са извършили плащания в момент, в който по силата на член 64, параграф 1 от GmbHG са били длъжни да поискат откриване на производство по несъстоятелност.

               28

               С оглед на изложеното следва да се приеме, че прилагането на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG не засяга по какъвто и да било начин учредяването на дружество в дадена държава членка или негово последващо установяване в друга държава членка, тъй като посочената национална правна разпоредба се прилага едва след като съответното дружество е учредено и вече осъществява дейността си, и по-точно или от момента, когато трябва да бъде обявено в несъстоятелност съгласно приложимото национално право по силата на член 4 от Регламент № 1346/2000, или от момента, когато съгласно същото национално право се констатира неговата свръхзадълженост. Национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG следователно не може да засегне правото на установяване.

               29

               При тези условия на втория въпрос следва да се отговори, че членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС допускат прилагането на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от GmbHG спрямо управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия.

         По съдебните разноски

               30

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

                           1)

                           Член 4 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща в приложното си поле иск, предявен пред германски съд срещу управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия, от синдика на това дружество на основание национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от Закона за дружествата с ограничена отговорност с искане за възстановяване на сумите, платени от този управител преди откриването на производството по несъстоятелност, но след датата, на която е констатирано настъпването на неплатежоспособността на дружеството.

                           2)

                           Членове 49 ДФЕС и 54 ДФЕС допускат прилагането на национална разпоредба като член 64, параграф 2, първо изречение от Закона за дружествата с ограничена отговорност спрямо управител на дружество по английското или уелското право, по отношение на което е открито производство по несъстоятелност в Германия.

                     Подписи

            (
            *
         )   Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (първи състав) от 18 юли 2007 г.#État du Великото херцогство Люксембург срещу Hans Ulrich Lakebrink и Katrin Peters-Lakebrink.#Искане за преюдициално заключение: Cour administrative - Люксембург.#Член 39 ЕО - Данък върху дохода на чуждестранни лица - Изчисление на данъчната ставка - Недвижимо имущество, намиращо се на територията на друга държава-членка - Неотчитане на отрицателни доходи от наеми.#Дело C-182/06.

text:
      Дело C‑182/06
      Великото херцогство Люксембург
      срещу
      Hans Ulrich Lakebrink и Katrin Peters-Lakebrink
      (Преюдициално запитване, отправено от Cour administrative)
      „Член 39 ЕО — Данък върху дохода на чуждестранни лица — Изчисляване на данъчната ставка — Недвижимо имущество, намиращо се на територията на друга държава-членка — Неотчитане на отрицателни доходи от наеми“
      Резюме на решението
      Свободно движение на лица — Работници — Равно третиране — Заплата — Данъци върху доходите
      (член 39 ЕО)
      Член 39 ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че той не допуска национална правна уредба, която не позволява на гражданин на Общността,
         който е чуждестранно лице за държавата-членка, в която получава основната част от облагаемите си доходи, да поиска за целите
         на определяне на приложимата за тези доходи данъчна ставка да бъдат взети предвид отрицателни доходи от наеми на недвижими
         имоти, които не обитава лично и които се намират в друга държава-членка, докато местно лице за първата държава може да иска
         посочените отрицателни доходи от наеми да се вземат предвид.

      При преките данъци положението на местните и на чуждестранните лица по принцип не е сходно, при което фактът, че една държава-членка
         не дава възможност на чуждестранните данъчнозадължени лица да се ползват от някои данъчни предимства, които предоставя на
         местните данъчнозадължени лица, не води поначало до дискриминация, тъй като тези две категории данъчнозадължени лица не се
         намират в сходно положение.

      Различен е обаче случаят, когато чуждестранното лице не получава значителни доходи в държавата по своето пребиваване, а получава
         основната част от облагаемите си доходи от дейност в държавата по своята месторабота по такъв начин, че държавата по неговото
         пребиваване не е в състояние да му предостави предимствата, които са резултат от отчитане на неговото лично и семейно положение,
         като дискриминацията се изразява в това, че посоченото положение не се отчита нито в държавата на пребиваване, нито в държавата
         по месторабота.

      Основната идея, на която се базира посочената дискриминация, се отнася до всички данъчни предимства, свързани с данъчните
         възможности на чуждестранното лице, които не се вземат предвид нито в държавата на пребиваване, нито в държавата по месторабота,
         тъй като данъчните възможности са част от личното положение на чуждестранното лице.

      (вж. точки 28—31, 34, 36 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      18 юли 2007 година(*)

      „Член 39 ЕО — Данък върху дохода на чуждестранни лица — Изчисляване на данъчната ставка — Недвижимо имущество, намиращо се на територията на друга държава-членка — Неотчитане на отрицателни доходи от наеми“
      По дело C‑182/06
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Cour administrative [Административен съд] (Люксембург)
         с акт от 6 април 2006 г., постъпил в Съда на 10 април 2006 г., в рамките на производство по дело

      Великото херцогство Люксембург
      срещу
      Hans Ulrich Lakebrink,
      Katrin Peters-Lakebrink,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н R. Schintgen, г‑н A. Tizzano, г‑н M. Ilešič и г‑н E. Levits (докладчик),
         съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Великото херцогство Люксембург, от г‑н C. Schiltz, в качеството на представител,
      –        за г‑н Lakebrink и г‑жа Peters-Lakebrink, от адв. M. Kleyr, avocat,
      –        за нидерландското правителство, от г‑жа H. G. Sevenster и г‑жа M. de Mol, в качеството на представители,
      –        за шведското правителство, от г‑жа K. Wistrand, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н R. Lyal и г‑н J.‑P. Keppenne, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 март 2007 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 39 ЕО.

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Великото херцогство Люксембург и г‑н Lakebrink и г‑жа Peters-Lakebrink (наричани
         по-нататък заедно „съпрузите Lakebrink“) във връзка с данъка върху дохода, по отношение на който са били данъчнозадължени
         лица в Люксембург за 2002 г.

       Правната уредба, спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      3        Съпрузите Lakebrink, германски граждани, пребиваващи в Германия, упражняват и двамата дейност по трудов договор изключително
         в Люксембург. За 2002 г. те искат да бъдат съвместно обложени в тази държава-членка по смисъла на разпоредбите на член 157ter
         от изменения Закон от 4 декември 1967 година. относно данъка върху дохода (наричан по-нататък „LIR“).

      4        В данъчната си декларация, изпратена до люксембургската данъчна администрация, съпрузите Lakebrink посочват отрицателен доход
         от наеми в размер на 26 080 евро, свързан с два недвижими имота в Германия, на които те са собственици и които не обитават
         лично. Те искат при определяне на данъчната ставка да бъдат взети предвид тези загуби от наеми — възможност, от която се ползват
         местните лица.

      5        Споменатият отрицателен доход от наеми е надлежно установен в данъчнооблагателния акт на съпрузите за 2002 г., съставен от
         Finanzamt Trier (Германия) на 30 юли 2003 г. От този данъчнооблагателен акт става ясно, че съпрузите Lakebrink не сa получили
         облагаеми доходи в Германия. Поради това те не са платили данъци в тази страна.

      6        В резултат на молбата им съпрузите Lakebrink са обложени съвместно в Люксембург. В съответствие с член 157ter от LIR данъкът
         е изчислен при данъчната ставка, която е щяла да се приложи, ако те бяха местни лица за тази държава-членка. При определянето
         на тази ставка обаче не бил взет предвид отрицателният доход от наеми за техните намиращи се в Германия недвижими имоти.

      7        Всъщност член 157ter от LIR предвижда, че по изключение от приложимия за местните данъчнозадължени лица режим на данъчно облагане,
         при който правилото за прогресивното данъчно облагане при изчисляване на данъчната ставка се прилага за всички доходи, за
         които правото на облагане е предоставено на други държави, режимът на облагане, приложим за чуждестранните данъчнозадължени
         лица, предвижда, че съгласно член 134 от LIR клаузата за прогресивното данъчно облагане се прилага освен за доходите от източник
         в страната единствено за доходите от професионална дейност от източник в чужбина на посочените данъчнозадължени лица.

      8        Съгласно член 4 от Конвенцията, сключена на 23 август 1958 г. между Великото херцогство Люксембург и Федерална република Германия
         за избягване на двойното данъчно облагане и за определяне на правила за взаимно административно сътрудничество в областта
         на данъците върху доходите и върху имуществата и в областта на общинския търговски данък и данъка върху недвижимите имоти,
         правото да обложи доходите, произтичащи от отдаване под наем на недвижимо имущество, принадлежи на държавата по местонахождение
         на имота, в конкретния случай — на Федерална република Германия.

      9        Съпрузите Lakebrink подават жалба срещу съставения от люксембургската данъчна администрация данъчнооблагателен акт. Тази жалба
         остава без отговор. Люксембургският административен съд обявява техния иск за изменение на този данъчнооблагателен акт за
         основателен.

      10      Великото херцогство Люксембург подава въззивна жалба срещу това решение пред Cour administrative. Последният си поставя въпроса
         по-конкретно дали прилагането на член 157ter от LIR представлява забранена с член 39 ЕО непряка дискриминация, доколкото същият
         води при определяне на данъчната ставка, приложима за доходите на съпрузите Lakebrink с източник от Люксембург, до отказ да
         се вземат предвид отрицателните доходи от наеми за тяхното намиращо се в Германия недвижимо имущество.

      11      При тези условия Cour administrative решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „Трябва ли член 39 ЕО да се тълкува в смисъл, че той не допуска национална правна уредба като установената в […] Люксембург
         с член 157ter [от] LIR, според която гражданин на Общността — който е чуждестранно лице за Люксембург, получаващо доходи от
         [трудова] дейност от източник в Люксембург, като същите са основна част от неговите облагаеми доходи — не може да се позове
         за целите на определянето на данъчната ставка, приложима за доходите му от източник в Люксембург, на своите отрицателни доходи
         от наеми на недвижими имоти, които не обитава лично и които се намират в друга държава-членка, в случая Германия?“

       По преюдициалния въпрос
      12      С въпроса си препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 39 ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска
         национална правна уредба като разглежданата в главното производство, съгласно която гражданин на Общността, който е чуждестранно
         лице за държавата-членка, в която получава основната част от облагаемите си доходи, не може да се позове за целите на определянето
         на данъчната ставка, приложима за посочените доходи, на отрицателни доходи от наеми на недвижими имоти, които не обитава лично
         и които се намират в друга държава-членка, докато местно лице за първата държава може да се позовава на посочените отрицателни
         доходи от наеми.

      13      Разглежданата в главното производство правна уредба установява различен данъчен режим в зависимост от това дали работник,
         който получава основната част от своите облагаеми доходи в Люксембург, е местно или чуждестранно лице там.

      14      В това отношение най-напред следва да се напомни, че макар самата материя на преките данъци да не е от компетентността на
         Европейската общност, това не променя факта, че държавите-членки трябва да упражняват запазената им компетентност при спазване
         на общностното право (вж. по-специално Решение от 14 февруари 1995 г. по дело Schumacker, C‑279/93, Recueil, стр. I‑225, точка 21
         и Решение от 3 октомври 2006 г. по дело FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Recueil, стр. I‑9461, точка 30).

      15      По-нататък, следва да се установи, че независимо от своето пребиваване и гражданство, всеки гражданин на Общността, който
         упражнява професионална дейност в държава-членка, различна от тази по местопребиваване, попада в приложното поле на член 39
         ЕО (вж. Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Ritter-Coulais, C‑152/03, Recueil, стр. I‑1711, точка 31).

      16      Следователно положението на съпрузите Lakebrink, които са работели в държава-членка, различна от тази, в която е тяхното местопребиваване,
         попада в приложното поле на член 39 ЕО.

      17      Накрая, от постоянната съдебна практика следва, че всички разпоредби на Договора за ЕО, свързани със свободното движение на
         хора, имат за цел да улеснят гражданите на Общността при упражняването на професионална дейност от какъвто и да е характер
         на територията на Общността и не допускат мерки, които биха могли да поставят в неблагоприятно положение тези граждани, когато
         искат да упражняват икономическа дейност на територията на друга държава-членка (вж. Решение от 15 юни 2000 г. по дело Sehrer,
         C‑302/98, Recueil, стр. I‑4585, точка 32, както и Решение от 13 ноември 2003 г. по дело Schilling и Fleck-Schilling, C‑209/01,
         Recueil, стр. I‑13389, точка 24).

      18      Съгласно люксембургските закони, за разлика от лицата, които работят и пребивават в Люксембург, съпрузите Lakebrink, които
         работят в Люксембург, а пребивават в Германия, не са имали право при определяне на данъчната ставка за получените от тях доходи
         в Люксембург да поискат вземането предвид загубите на доходи от наеми, свързани с тяхното намиращо се в Германия недвижимо
         имущество.

      19      Следователно третирането на работниците — чуждестранни лица, каквито са съпрузите Lakebrink, предвидено в правната уредба —
         предмет на главното производство, е по-неблагоприятно от това на работниците местни лица.

      20      Обратно, люксембургското и нидерландското правителство изтъкват, че доколкото тази правна уредба не отчита никакви доходи
         от източници в чужбина, които не са получени в резултат от професионална дейност, независимо дали са положителни или отрицателни,
         тя предоставя на чуждестранните данъчнозадължени лица данъчен режим, който като цяло е по-благоприятен в сравнение с този
         на местните данъчнозадължени лица.

      21      Такава обща оценка на действието на споменатата правна уредба не може да се приеме, тъй като това би означавало да се лиши
         от смисъл забраната, установена с член 39 ЕО.

      22      Всъщност ако правна уредба като разглежданата в главното производство може да предостави данъчни предимства на чуждестранни
         данъчнозадължени лица, посочващи доходи от източници в чужбина, които не са получени в резултат от професионална дейност и
         които са положителни или поне по-голямата част от тях са положителни, то това не важи за чуждестранни данъчнозадължени лица,
         каквито са съпрузите Lakebrink, които имат единствено отрицателни доходи от източници в чужбина, които не са получени в резултат
         от професионална дейност.

      23      Впрочем както отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, обстоятелството, че в положение като това по главното
         производство разглежданата правна уредба третира по-неблагоприятно чуждестранни лица, не може да се компенсира с факта, че
         в други ситуации същата правна уредба не ощетява чуждестранните лица в сравнение с местните лица.

      24      В този контекст следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика неблагоприятно данъчно третиране, което противоречи
         на дадена основна свобода, не може да се оправдае с наличието на други данъчни предимства, дори и да се предположи, че такива
         предимства съществуват (вж. Решение от 12 декември 2002 г. по дело de Groot, С‑385/00, Recueil, стр. І‑11819, точка 97 и посочената
         съдебна практика).

      25      Освен това важно е да се отбележи, че при липса на облагаеми доходи в държавата по тяхното пребиваване работници или служители
         като съпрузите Lakebrink нямат възможност да поискат да се вземат предвид загубите от доходи от наеми, свързани с техните
         недвижими имоти, намиращи се в тази държава, поради което се оказват лишени от всяка възможност да се позоват на отрицателния
         си доход от наеми при определяне на данъчната ставка за съвкупността от доходите им.

      26      При тези условия следва да се провери дали по-неблагоприятното данъчно третиране на работниците, които не пребивават в Люксембург,
         каквито са съпрузите Lakebrink, може да представлява забранена с член 39 ЕО непряка дискриминация, основана на гражданството.

      27      Всъщност съгласно постоянната съдебна практика дискриминация е налице единствено при прилагането на различни правила към сходни
         положения или при прилагането на едно и също правило към различни положения (Решение по дело Schumacker, посочено по-горе,
         точка 30, Решение от 29 април 1999 г. по дело Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil, стр. I‑2651, точка 26 и Решение от
         22 март 2007 г. по дело Talotta, C‑383/05, Сборник, стр. I‑6657, точка 18).

      28      Впрочем при преките данъци положението на местните и на чуждестранните лица по принцип не е сходно (Решение по дело Schumacker,
         посочено по-горе, точка 31).

      29      Ето защо фактът, че една държава-членка не дава възможност на чуждестранните данъчнозадължени лица да се ползват от някои
         данъчни предимства, които предоставя на местните данъчнозадължени лица, не води поначало до дискриминация, тъй като тези две
         категории данъчнозадължени лица не се намират в сходно положение.

      30      Съгласно трайно установената съдебна практика различен е обаче случаят, когато чуждестранното лице не получава значителни
         доходи в държавата по своето пребиваване, а получава основната част от облагаемите си доходи от дейност в държавата по своята
         месторабота по такъв начин, че държавата по неговото пребиваване не е в състояние да му предостави предимствата, които са
         резултат от отчитане на неговото лично и семейно положение (вж. по-специално Решение по дело Schumacker, посочено по-горе,
         точка 36).

      31      Според същата съдебна практика дискриминацията се изразява в това, че личното и семейно положение на чуждестранно лице, което
         получава основната част от своите доходи и почти всички доходи на своето семейство в държава-членка, различна от тази по своето
         пребиваване, не се отчита нито в държавата по неговото пребиваване, нито в държавата по неговата месторабота (Решение по дело
         Schumacker, посочено по-горе, точка 38).

      32      Тази съдебна практика намира приложение в положение, подобно на това по главното производство.

      33      Всъщност от една страна, посочената в точка 31 от настоящото решение дискриминация се отнася a fortiori до работниците — чуждестранни
         лица, каквито са съпрузите Lakebrink, които както беше подчертано в точка 25 от настоящото решение, не получават никакъв доход
         в държавата по своето пребиваване и реализират всички доходи на семейството от дейност, упражнявана в държавата по тяхната
         месторабота.

      34      От друга страна, както сочи генералният адвокат в точка 36 от заключението си, основната идея, на която се базира установената
         от Съда в посоченото по-горе Решение по дело Schumacker и припомнена в точка 31 от настоящото решение дискриминация, се отнася
         до всички данъчни предимства, свързани с данъчните възможности на чуждестранното лице, които не се вземат предвид нито в държавата
         на пребиваване, нито в държавата по месторабота (вж. също заключението на генералния адвокат Léger по постановеното по дело
         Ritter-Coulais решение, посочено по-горе, точки 97—99), като освен това данъчните възможности могат да се квалифицират като
         част от личното положение на чуждестранното лице по смисъла на горепосоченото решение по дело Schumacker.

      35      Следователно отказът на данъчната администрация на държава-членка да вземе предвид отрицателните доходи от наеми, свързани
         с намиращи се в чужбина недвижими имоти на данъчнозадължено лице, представлява дискриминация, забранена с член 39 ЕО.

      36      С оглед на изложените по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 39 ЕО трябва да се тълкува в
         смисъл, че той не допуска национална правна уредба, която не позволява на гражданин на Общността, който е чуждестранно лице
         за държавата-членка, в която получава основната част от облагаемите си доходи, да поиска за целите на определяне на приложимата
         за тези доходи данъчна ставка да бъдат взети предвид отрицателни доходи от наеми на недвижими имоти, които не обитава лично
         и които се намират в друга държава-членка, докато местно лице за първата държава може да иска посочените отрицателни доходи
         от наеми да се вземат предвид.

       По съдебните разноски
      37      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      Член 39 ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че той не допуска национална правна уредба, която не позволява на гражданин на Общността,
            който е чуждестранно лице за държавата-членка, в която получава основната част от облагаемите си доходи, да поиска за целите
            на определяне на приложимата за тези доходи данъчна ставка да бъдат взети предвид отрицателни доходи от наеми на недвижими
            имоти, които не обитава лично и които се намират в друга държава-членка, докато местно лице за първата държава може да иска
            посочените отрицателни доходи от наеми да се вземат предвид.
      Подписи
      * Език на производството: френски.


Решение на Съда (втори състав) от 14 декември 1965 г. # Domenico Morina срещу Европейски парламент. # Дело 21-65.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 26 май 2011 г. # Giorgio Lebedef срещу Европейска комисия. # Публична служба - Длъжностни лица. # Дело F-40/10.


Решение на Съда (пети състав) от 18 ноември 1999 г. # Pharos SA срещу Комисия на Европейските общности. # Жалба. # Дело C-151/98 P.


Решение на Общия съд (седми състав) от 14 юни 2017 г.#Savas Aydin срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Европейския съюз „ROYAL & CAPORAL“ — По-ранна словна марка на Европейския съюз „KAPORAL“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-95/16.