title: Решение на Съда (голям състав) от 26 юли 2017 г.#A.S. срещу Républika Slovenija.#Преюдициално запитване, отправено от Vrhovno sodišče.#Преюдициално запитване — Регламент (ЕС) № 604/2013 — Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава — Приток на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да получат международна закрила — Организиране от властите на една държава членка на пресичането на границата с оглед транзитно преминаване към друга държава членка — Разрешено влизане като изключение заради хуманитарни причини — Член 13 — Незаконно пресичане на външна граница — Дванадесетмесечен срок, считано от пресичането на границата — Член 27 — Способ за защита — Обхват на съдебния контрол — Член 29 — Шестмесечен срок за извършване на прехвърлянето — Броене на сроковете — Подаване на жалба — Суспензивно действие.#Дело C-490/16.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      26 юли 2017 година (
            *1
         )
      Преюдициално запитване — Регламент (ЕС) № 604/2013 — Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава — Приток на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да получат международна закрила — Организиране от властите на една държава членка на пресичането на границата с оглед транзитно преминаване към друга държава членка — Разрешено влизане като изключение заради хуманитарни причини — Член 13 — Незаконно пресичане на външна граница — Дванадесетмесечен срок, считано от пресичането на границата — Член 27 — Способ за защита — Обхват на съдебния контрол — Член 29 — Шестмесечен срок за извършване на прехвърлянето — Броене на сроковете — Подаване на жалба — Суспензивно действие“
      По дело C‑490/16
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Vrhovno sodišče (Върховен съд, Словения) с акт от 13 септември 2016 г., постъпил в Съда на 16 септември 2016 г., в рамките на производство по дело

         A.S.

      срещу

         Republika Slovenija,

      СЪДЪТ (голям състав),
      състоящ се от: K. Lenaerts, председател, A. Tizzano, заместник-председател, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (докладчик), J. L. da Cruz Vilaça, M. Berger и A. Prechal, председатели на състави, A. Rosas, Aл. Арабаджиев, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund и S. Rodin, съдии,
      генерален адвокат: E. Sharpston,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 28 март 2017 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за A.S., от M. Nabergoj и S. Zbičajnik, svetovalca za begunce,

               —

               за словенското правителство, от N. Pintar Gosenca, B. Jovin Hrastnik и A. Vran, в качеството на представители,

               —

               за гръцкото правителство, от T. Papadopoulou, в качеството на представител,

               —

               за френското правителство, от E. Armoët, в качеството на представител,

               —

               за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. Cordì, avvocato dello Stato,

               —

               за унгарското правителство, от M. M. Tátrai и M. Z. Fehér, в качеството на представители,

               —

               за австрийското правителство, от G. Hesse, в качеството на представител,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от C. Crane, в качеството на представител, подпомагана от C. Banner, barrister,

               —

               за швейцарското правителство, от U. Bucher, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от M. Condou-Durande, M. Žebre и G. Wils, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 юни 2017 г.,
      постанови настоящото
      Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 13, параграф 1, на член 27, параграф 1 и на член 29, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31, наричан по-нататък „Регламент „Дъблин III“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между A.S., сирийски гражданин, и Republika Slovenija (Република Словения) относно решението на тази държава да не разгледа подадената от A.S. молба за международна закрила.

         Правна уредба

               3

               Съгласно съображения 4, 5 и 19 от Регламент „Дъблин III“:

                        „(4)

                        В заключенията [на Европейския съвет, по време на специалното му заседание] от Тампере [на 15 и 16 октомври 1999 г.] също така се посочва, че [общата европейска система за убежище] следва да включва в краткосрочен план ясен и работещ метод за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище.

                        (5)

                        Един подобен метод трябва да се основава на обективни, справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица. По-специално, той трябва да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила.

                  […]

                        (19)

                        За да се гарантира ефективната защита на правата на засегнатите лица, следва да бъдат установени законови гаранции и право на ефективна правна защита по отношение на решения, засягащи прехвърляния в компетентната държава членка[,] по-специално в съответствие с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз. За да се гарантира спазването на международното право, ефективната правна защита следва да включва както разглеждането на прилагането на настоящия регламент, така и на законовата и фактическа ситуация в държавата членка, в която е прехвърлен кандидатът“.

               4

               Член 1 от този регламент предвижда:
               „С настоящия регламент се установяват критерии и механизми за определяне на държава членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или лице без гражданство („компетентната държава членка“)“.

               5

               Член 3, параграф 2, втора алинея от посочения регламент гласи:
               „Когато е невъзможно кандидатът да бъде прехвърлен в първоначално посочената за компетентна държава членка, тъй като са налице основателни опасения да се смята, че в тази държава членка съществуват системни недостатъци в процедурата по предоставяне на убежище и на условията за приемане на кандидати, което създава риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз, определящата държава членка продължава да разглежда критериите, предвидени в глава III, за да установи дали друга държава членка може да бъде посочена за компетентна.“

               6

               Член 7, параграф 2 от същия регламент уточнява:
               „Компетентната държава членка в съответствие с критериите, посочени в тази глава се определя въз основа на съществуващото положение към момента, в който кандидатът е подал за първи път молбата си за международна закрила пред държава членка“.

               7

               Член 12 от Регламент „Дъблин III“ въвежда критерий за определяне на компетентната държава членка, свързан с издаването на документи за пребиваване или на визи.

               8

               Съгласно член 13 („Влизане и/или пребиваване“), параграф 1 от този регламент:
               „Когато се установи, въз основа на преки или косвени доказателства, така както са описани в двата списъка по член 22, параграф 3 от настоящия регламент, включително данни, предвидени в Регламент (ЕС) № 603/2013 [на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за създаване на система Евродак за сравняване на дактилоскопични отпечатъци с оглед ефективното прилагане на Регламент (ЕС) № 604/2013 и за искане на сравнения с данните в Евродак от правоприлагащите органи на държавите членки и Европол за целите на правоприлагането и за изменение на Регламент (ЕС) № 1077/2011 за създаване на Европейска агенция за оперативното управление на широкомащабни информационни системи в областта на свободата, сигурността и правосъдието (ОВ L 180, 2013 г., стр. 1)], че кандидат незаконно е пресякъл по суша, по море или по въздух границата на държава членка, в която е влязъл, идвайки от трета държава, тази държава членка е компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила. Тази компетентност отпада 12 месеца след датата на незаконно пресичане на границата“.

               9

               Член 21, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ гласи:
               „Когато държава членка, пред която е била подадена молба за международна закрила, счита, че друга държава членка е компетентна за разглеждането на молбите, тя може възможно най-бързо и при всички случаи в тримесечен срок от датата, на която молбата е било подадена по смисъла на член 20, параграф 2, да поиска от другата държава членка да поеме отговорността за кандидата.
               Независимо от първа алинея, в случай на положителен резултат в Евродак за данните, записани съгласно член 14 от Регламент (ЕС) № 603/2013, искането се изпраща в срок от два месеца от получаването на положителния резултат съгласно член 15, параграф 2 от посочения регламент.
               Ако искането за поемане на отговорността за кандидат не е отправено в рамките на сроковете, предвидени в първа и втора алинея, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила е държавата членка, в която е била подадена молбата“.

               10

               Член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент „Дъблин III“ предвижда:
               „2.   Искането за обратно приемане се изготвя възможно най-бързо и във всички случаи до два месеца след получаването на резултата от Евродак, съгласно член 9, параграф 5 от Регламент (ЕС) № 603/2013.
               Ако искането за обратно приемане се основава на други доказателства, а не на информацията, получена от системата на Евродак, то се изпраща на замолената държава членка в рамките на три месеца от датата, на която молбата за международна закрила е била подадена по смисъла на член 20, параграф 2.
               3.   Ако искането за обратно приемане не е направено в определените в параграф 2 срокове, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила е държавата членка, в която е подадена новата молба“.

               11

               Член 26, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ гласи:
               „Когато замолената държава членка се съгласи да поеме отговорността или да приеме обратно кандидат […], молещата държава членка уведомява засегнатото лице за решението да го прехвърли в компетентната държава членка и, където това е необходимо, че тя няма да разглежда неговата молба за международна закрила. […]“.

               12

               Съгласно член 27, параграфи 1 и 3 от този регламент:
               „1.   Кандидатът […] [има] право на ефективна правна защита под формата на право на обжалване или на преразглеждане пред съд или правораздавателен орган на решението за прехвърляне по отношение на неговите правни и фактически основания.
               […]
               3.   За целите на обжалването или преразглеждането на решението за прехвърляне, държавите членки предвиждат в националното си право, че:

                        а)

                        жалбата или искането за преразглеждане предоставя на засегнатото лице правото да остане във въпросната държава членка до произнасянето по жалбата или искането за преразглеждане; или

                        б)

                        прехвърлянето спира автоматично, като това спиране изтича след определен разумен срок, през който съд или правораздавателен орган след задълбочено и изчерпателно разглеждане на молбата за спиране е взел решение дали да постанови суспензивно действие на дадена жалба или искане за преразглеждане; или

                        в)

                        на засегнатото лице се предоставя възможност да подаде молба в разумен срок до съд или правораздавателен орган за спиране на изпълнението на решение за прехвърляне до произнасянето по неговата жалба или искане за преразглеждане. Държавите членки гарантират, че съществува ефективна правна защита, като спират прехвърлянето до вземането на решение по първата молба за спиране. […]“.

               13

               Член 29, параграфи 1 и 2 от посочения регламент предвижда:
               „1.   Предаването на кандидата […] от молещата държавата членка на компетентната държава членка се осъществява […] най-късно в шестмесечен срок от приемането на искането от друга държава членка да поеме отговорността или да приеме обратно въпросното лице или на крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3.
               […]
               2.   Ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка. Този срок може да бъде удължен най-много до една година, ако прехвърлянето не е могло да бъде извършено поради това че засегнатото лице е задържано в учреждение за изтърпяване на наказанието лишаване от свобода или най-много до осемнадесет месеца, ако засегнатото лице се укрие“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               14

               A.S. заминава от Сирия за Ливан, а след това преминава през Турция, Гърция, Македония и Сърбия. Той пресича границата между последната държава и Хърватия през 2016 г. Хърватските власти организират транспорта му до словенската граница.

               15

               На 20 февруари 2016 г. A.S. влиза в Словения. След това словенските власти го предават на австрийските власти. Последните обаче отказват той да влезе в Австрия.

               16

               На 23 февруари 2016 г. A.S. подава в Словения молба за международна закрила.

               17

               Словенските власти отправят искане до хърватските власти да поемат отговорността за A.S. въз основа на член 21 от Регламент „Дъблин III“. На 20 май 2016 г. последните уважават това искане.

               18

               На 14 юни 2016 г. Ministrstvo za notranje zadeve (Министерство на вътрешните работи, Словения) приема решение молбата на A.S. за международна закрила да не бъде разглеждана, тъй като същият трябва да бъде прехвърлен в Хърватия — компетентната да разгледа тази молба държава членка в приложение на критерия по член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, защото A.S. незаконно пресякъл хърватската граница, идвайки от трета държава.

               19

               A.S. обжалва това решение пред Upravno sodišče (Административен съд, Словения). На 4 юли 2016 г. тази юрисдикция отхвърля жалбата, като същевременно спира изпълнението на Министерството на вътрешните работи от 14 юни 2016 г. до приключването на спора по главното производство с влязло в сила решение. Тогава A.S. подава жалба пред запитващата юрисдикция.

               20

               При тези обстоятелства Vrhovno sodišče (Върховен съд, Словения) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Засяга ли правната защита по член 27 от [Регламент „Дъблин III“] също така тълкуването на условията за критерия по член 13, параграф 1 [от този регламент], когато става въпрос за решение, че една държава членка няма да разглежда молбата за международна закрила, че друга държава членка вече е приела компетентност за разглеждането на молбата на кандидата на същата основа, и когато кандидатът го оспорва?

                        2)

                        Трябва ли условието за незаконно пресичане по член 13, параграф 1 от [Регламент „Дъблин III“] да се тълкува по независим и самостоятелен начин или в съчетание с член 3, точка 2 от Директива [2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98] и член 5 от [Регламент (ЕО) № 562/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за създаване на Кодекс на Общността за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 105, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 8, стр. 5), изменен с Регламент (ЕС) № 610/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. (ОВ L 182, 2013 г., стр. 1)], които определят незаконното пресичане на границата, и трябва ли това тълкуване да се прилага спрямо член 13, параграф 1 от [Регламент „Дъблин III“]?

                        3)

                        С оглед на отговора на въпрос 2 трябва ли понятието за незаконно пресичане по член 13, параграф 1 от [Регламент „Дъблин III“] при обстоятелствата по настоящото дело да се тълкува в смисъл, че не е налице незаконно пресичане на границата, когато публичните органи на една държава членка организират пресичането на границата с цел транзитно преминаване към друга държава членка […]?

                        4)

                        В случай че отговорът на въпрос 3 е положителен, трябва ли като последствие от това член 13, параграф 1 от [Регламент „Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че забранява обратното прехвърляне на гражданин на трета държава към държавата, където той първоначално е влязъл на територията на [Съюза]?

                        5)

                        Трябва ли член 27 от [Регламент „Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че сроковете по член 13, параграф 1 и по член 29, параграф 2 [от този регламент] не текат, когато кандидатът упражнява правото на съдебна защита, a fortiori когато това предполага и преюдициален въпрос или когато националната юрисдикция очаква отговора на Съда на Европейския съюз на такъв въпрос, който е бил поставен по друго дело? При условията на евентуалност, текат ли сроковете в такъв случай, тъй като компетентната държава членка все пак няма право да откаже приемането?“.

         Производството пред Съда

               21

               Запитващата юрисдикция е направила искане да се приложи спешното преюдициално производство по член 107 от Процедурния правилник на Съда.

               22

               На 27 септември 2016 г. по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат Съдът прие, че няма основание да уважи това искане.

               23

               С решение от 22 декември 2016 г. председателят на Съда постанови настоящото дело да се разгледа с предимство.

         По преюдициалните въпроси
      По първия въпрос

               24

               С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 27, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че кандидат за международна закрила може да обжалва издаденото спрямо него решение за прехвърляне, като изтъкне неправилно прилагане на критерия за компетентност, който се отнася до незаконното пресичане на границата на държава членка и е прогласен в член 13, параграф 1 от посочения регламент.

               25

               Съгласно член 27, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ кандидатът за международна закрила има право на ефективна правна защита под формата на право на обжалване или на преразглеждане пред съд или правораздавателен орган на решението за прехвърляне по отношение на неговите правни и фактически основания.

               26

               Обхватът на контрола при обжалване от страна на кандидата за международна закрила на издаденото спрямо него решение за прехвърляне е уточнен в съображение 19 от същия регламент, съгласно което, за да се гарантира спазването на международното право, установената с посочения регламент ефективна правна защита срещу решения за прехвърляне следва да включва както, от една страна, преценка как е приложен този регламент, така и, от друга страна, преценка каква е законовата и фактическата ситуация в държавата членка, в която е прехвърлян кандидатът (вж. в този смисъл решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, т. 38 и 39).

               27

               В тази насока Съдът е постановил в точка 61 от решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), че при обжалването кандидатът за международна закрила може да изтъкне неправилно прилагане на някой от залегналите в глава III от Регламент „Дъблин III“ критерии за компетентност за разглеждане на молбата за международна закрила.

               28

               В последното решение Съдът не провежда никакво разграничение между различните критерии, предвидени от тази глава, сред които е критерият, посочен в член 13, параграф 1 от Регламента, за незаконното пресичане на границата на държава членка.

               29

               Наистина в делото, по което е постановено цитираното решение, непосредствено се обсъжда само критерият по член 12 от този регламент.

               30

               Мотивите, изложени от Съда в същото решение, обаче важат mutatis mutandis и за критерия по член 13, параграф 1 от този регламент.

               31

               Така по-специално трябва да се отбележи, че критериите по членове 12 и 13 от Регламент „Дъблин III“ имат сходна роля в хода на процеса на определяне на компетентната държава членка, въведен с този регламент, и следователно при неговото прилагане (вж. в този смисъл решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, т. 41—44).

               32

               Освен това развитието, което с времето е претърпяла системата за определяне на държавата членка, компетентна да разгледа подадена в една от държавите членки молба за международна закрила, и подчертаните от Съда в точки 45—59 от решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), цели на тази система, също са релевантни за целите на контрола за прилагането на член 13 от Регламент „Дъблин III“.

               33

               По отношение на изтъкнатия от запитващата юрисдикция факт, че в делото по главното производство друга държава членка вече е признала, че е компетентна да разгледа съответната молба за международна закрила, следва да се подчертае, че в приложение на член 26, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ засегнатото лице може да бъде уведомено за решението за прехвърляне едва след като замолената държава членка се е съгласила да поеме отговорността за това лице или да го приеме обратно.

               34

               При това положение този факт не може да означава, че съдебният контрол върху решението за прехвърляне, що се отнася до прилагането на критериите по глава III от този регламент, е изключен, тъй като иначе член 27, параграф 1 от цитирания регламент би бил лишен от същината на полезния си ефект. Също така трябва да се констатира, че в делото, по което е постановено решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), замолената държава членка изрично е признала, че е компетентна да разгледа съответната молба за международна закрила.

               35

               От изложеното дотук на първия въпрос следва да се отговори, че член 27, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, във връзка със съображение 19 от този регламент, трябва да се тълкува в смисъл, че кандидат за международна закрила може да обжалва издаденото спрямо него решение за прехвърляне, като изтъкне неправилно прилагане на критерия за компетентност, който се отнася до незаконното пресичане на границата на държава членка и е прогласен в член 13, параграф 1 от посочения регламент.

         По втория и третия въпрос

               36

               С втория и третия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, евентуално във връзка с разпоредбите на Регламент № 562/2006, изменен с Регламент № 610/2013, и на Директива 2008/115, трябва да се тълкува в смисъл, че гражданинът на трета държава, на чието влизане не са се противопоставили органите на една държава членка, изправени пред приток на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да преминат транзитно през тази държава членка, за да подадат молба за международна закрила в друга държава членка, без да отговарят на приложимите по принцип в първата държава членка условия за влизане, трябва да се счита за „незаконно пресякъл“ границата на първата държава членка по смисъла на тази разпоредба.

               37

               Най-напред е необходимо да се отбележи, че от точки 41—58 от постановеното днес решение, Jafari (C‑646/16), следва, че в случай като разглеждания по главното производство допускането на гражданин на трета държава до територията на държава членка не може да се квалифицира като „виза“ по смисъла на член 12 от Регламент „Дъблин III“.

               38

               Що се отнася до тълкуването на член 13, параграф 1 от този регламент, на първо място, от точки 60—72 от цитираното решение следва, че приетите от Съюза актове в областта на граничния контрол и на имиграцията представляват полезен за тълкуването на тази разпоредба контекст, но същевременно обхватът на понятието „незаконно пресичане“ на границата на държава членка по смисъла на споменатия регламент поначало не може да бъде непосредствено изведен от тези актове.

               39

               На следващо място, от точки 73—92 от същото решение следва, че гражданинът на трета държава, който, без да отговаря на приложимите по принцип в една държава членка условия за влизане, е допуснат до територията на тази държава членка, за да премине транзитно към друга държава членка с цел да подаде там молба за международна закрила, трябва да се счита за „незаконно пресякъл“ границата на първата държава членка по смисъла на член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, независимо дали това пресичане е било търпяно или разрешено в разрез с приложимите правила, или е било разрешено въз основа на хуманитарни причини и на дерогиране на условията за влизане, по принцип приложими към гражданите на трети държави.

               40

               На последно място, обстоятелството, че границата е била пресечена в ситуация, характеризираща се с приток на изключително голям брой граждани на трети държави, които желаят да получат международна закрила, не може да има отражение за тълкуването или прилагането на тази разпоредба (постановеното днес решение, Jafari, C‑646/16, т. 93—100).

               41

               Нужно е обаче да се припомни, че в приложение на член 3, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ и на член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз кандидатът за международна закрила не трябва да бъде прехвърлян в компетентната държава членка, когато прехвърлянето му поражда реална опасност той да бъде подложен на нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 16 февруари 2017 г., C. K. и др., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, т. 65). Следователно такова прехвърляне не може да се осъществи, ако вследствие от притока на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да получат международна закрила, такава опасност е налице в компетентната държава членка.

               42

               Ето защо на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че гражданинът на трета държава, на чието влизане не са се противопоставили органите на една държава членка, изправени пред приток на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да преминат транзитно през тази държава членка, за да подадат молба за международна закрила в друга държава членка, без да отговарят на приложимите по принцип в първата държава членка условия за влизане, трябва да се счита за „незаконно пресякъл“ границата на първата държава членка по смисъла на тази разпоредба.

         По четвъртия въпрос

               43

               С оглед на отговора, даден на втория и третия въпрос, не се налага да се отговаря на четвъртия въпрос.

         По петия въпрос

               44

               С петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 13, параграф 1 и член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкуват в смисъл, че предвидените от тези разпоредби срокове продължават да текат и след подаването на жалба срещу съответното решение за прехвърляне, включително когато сезираната юрисдикция е решила да отправи преюдициално запитване до Съда.

               45

               Член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, който се намира в глава III от Регламента, отнасяща се до критериите за определяне на компетентната държава членка, уточнява във второ изречение, че компетентността на държава членка, основана на критерия за незаконно пресичане на границата на държава членка, отпада 12 месеца след датата на това пресичане.

               46

               Съгласно член 29, параграф 2 от цитирания регламент, който се намира в отнасящия се до прехвърлянията раздел VI от глава VI, ако прехвърлянето от молещата държава членка в компетентната държава членка не е извършено в шестмесечния срок, последната се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка.

               47

               От тези две разпоредби следва, че целта на залегналите в тях срокове е да се ограничи във времето отговорността на държава членка съгласно Регламент „Дъблин III“.

               48

               От формулировката на въпросните разпоредби и от систематичното им място в този регламент обаче следва, че те са приложими през две различни фази на процедурата, установена с посочения регламент.

               49

               Така, срокът по член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ представлява условие за прилагане на прогласения от тази разпоредба критерий и за неговото спазване трябва да се следи в процедурата за определяне на компетентната държава членка, която евентуално може да завърши с решение за прехвърляне.

               50

               Член 29, параграф 2 от този регламент пък се отнася до изпълнението на решението за прехвърляне и може да бъде приложен едва след като е утвърдено принципното прехвърляне, или най-рано щом замолената държава членка е уважила искането за поемане на отговорността или за обратно приемане.

               51

               Поради това съответните режими на тези два срока трябва да бъдат уточнени, като се отчетат специфичните им цели в рамките на процедурата, установена с посочения регламент.

               52

               На първо място, по отношение на срока по член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ следва да се отбележи, че член 7, параграф 2 от него уточнява, че компетентната държава членка се определя в съответствие с критериите, посочени в глава III от Регламента, въз основа на съществуващото положение към момента, в който кандидатът е подал за първи път молбата си за международна закрила пред държава членка.

               53

               Ето защо последното изречение на член 13, параграф 1 от този регламент трябва да се тълкува в смисъл, че държавата членка, външната граница на която е била незаконно пресечена от гражданин на трета държава, повече не може да бъде смятана за компетентна въз основа на тази разпоредба, ако към момента, в който кандидатът е подал за първи път молбата си за международна закрила пред държава членка, дванадесетмесечният срок след незаконното пресичане на тази граница вече е изтекъл.

               54

               При това положение подаването на жалба срещу решение за прехвърляне, което задължително следва по време уведомяването за това решение, а следователно и подаването на молба за международна закрила, по естеството си не може да има каквото и да било отражение върху броенето на срока, прогласен в член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“.

               55

               В случай като разглеждания по главното производство, в който молба за международна закрила е била подадена по-малко от дванадесет месеца след незаконното пресичане на границата на държава членка, залегналото в последното изречение от член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ правило не е пречка за прилагането на този критерий за компетентност.

               56

               На второ място, колкото до срока по член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, от една страна, от взаимовръзката между различните параграфи на този член, и от друга, от липсата изобщо на уточняване в тази разпоредба на началния момент на въпросния срок, следва, че посочената разпоредба уточнява само последиците от изтичането на срока за извършване на прехвърлянето, определен в член 29, параграф 1 от този регламент (вж. по аналогия решение от 29 януари 2009 г., Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, т. 50).

               57

               Член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ обаче отчита последиците от евентуалното подаване на жалба, като предвижда, че шестмесечният срок за извършване на прехвърлянето започва да тече, считано от крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3 от този регламент.

               58

               Следователно подаването на жалба като разглежданата в главното производство, на която е признато суспензивно действие, означава, че срокът за извършване на прехвърлянето по принцип ще изтече едва шест месеца след постановяването на крайно решение по тази жалба.

               59

               С оглед на изложеното дотук на петия въпрос следва да се отговори, че член 13, параграф 1, второ изречение от Регламент „Дъблин III“, във връзка с член 7, параграф 2 от него, трябва да се тълкува в смисъл, че подаването на жалба срещу решението за прехвърляне няма отражение върху броенето на срока, предвиден в член 13, параграф 1.

               60

               Член 29, параграфи 1 и 2 от посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че подаването на такава жалба означава, че определеният в тези разпоредби срок започва да тече едва от момента на крайното решение по тази жалба, включително когато сезираната юрисдикция е решила да отправи преюдициално запитване до Съда, доколкото посочената жалба има суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3 от същия регламент.

         По съдебните разноски

               61

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

                  По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

                        1)

                           Член 27, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство, във връзка със съображение 19 от него, трябва да се тълкува в смисъл, че кандидат за международна закрила може да обжалва издаденото спрямо него решение за прехвърляне, като изтъкне неправилно прилагане на критерия за компетентност, който се отнася до незаконното пресичане на границата на държава членка и е прогласен в член 13, параграф 1 от посочения регламент.

                        2)

                           Член 13, параграф 1 от Регламент № 604/2013 трябва да се тълкува в смисъл, че гражданинът на трета държава, на чието влизане не са се противопоставили органите на една държава членка, изправени пред приток на изключително голям брой граждани на трети държави, желаещи да преминат транзитно през тази държава членка, за да подадат молба за международна закрила в друга държава членка, без да отговарят на приложимите по принцип в първата държава членка условия за влизане, трябва да се счита за „незаконно пресякъл“ границата на първата държава членка по смисъла на тази разпоредба.

                        3)

                           Член 13, параграф 1, второ изречение от Регламент № 604/2013, във връзка с член 7, параграф 2 от него, трябва да се тълкува в смисъл, че подаването на жалба срещу решението за прехвърляне няма отражение върху броенето на срока, предвиден в член 13, параграф 1.

                        Член 29, параграфи 1 и 2 от посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че подаването на такава жалба означава, че определеният в тези разпоредби срок започва да тече едва от момента на крайното решение по тази жалба, включително когато сезираната юрисдикция е решила да отправи преюдициално запитване до Съда, доколкото посочената жалба има суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3 от същия регламент.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: словенски.


title: Решение на Съда (първи състав) от 19 април 2007 г.#Elaine Farrell срещу Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General и Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Искане за преюдициално заключение: High Court - Ирландия.#Задължителна застраховка "Гражданска отговорност" по отношение на моторните превозни средства - Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО и 90/232/ЕИО - Вреди, причинени на пътниците в превозно средство - Част от превозно средство, необорудвана за превоз на седящи пътници.#Дело C-356/05.

text:
      Дело C-356/05
      Elaine Farrell
      срещу
      Alan Whitty и др.
      (Преюдициално запитване, отправено от High Court (Ирландия)
      „Задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение на моторните превозни средства — Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО и 90/232/ЕИО — Вреди, причинени на пътниците в превозно средство — Част от превозно средство, неприспособена за превоз на седящи пътници“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства — Директива 90/232
      (член 1 от Директива 90/232 на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства — Директиви 72/166, 84/5
            и 90/232
      (член 1 от Директива 90/232 на Съвета; Директиви 72/166, 84/5 на Съвета)
      3.        Актовe на институциите — Директиви — Непосредствено действие
      (член 249, трета алинея ЕО; член 1 от Директива 90/232 на Съвета)
      1.        Член 1 от Трета директива 90/232/ЕИО за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно застраховките „Гражданска
         отговорност“ при използването на моторни превозни средства следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна
         уредба, според която задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение на моторните превозни средства не покрива
         отговорността за телесни повреди, причинени на лица, пътуващи в част от моторно превозно средство, която не е нито проектирана,
         нито оборудвана със седалки за пътници.

      Тъй като от една страна възможността за дерогация от задължението за защита на пострадалите от произшествия е определена и
         ограничена в общностното право и от друга страна, постигането на целите на общностната правна уредба изисква еднакъв подход
         на общностно равнище спрямо застрахователното покритие на пътниците, държавите-членки не могат да въвеждат допълнителни ограничения
         на задължителната застраховка по отношение на пътниците.

      (вж. точки 29 и 36; точка 1 от диспозитива)
      2.        Директиви 72/166, 84/5 и 90/232 относно сближаването на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките
         „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, не целят да хармонизират режима на гражданска отговорност
         в държавите-членки и при сегашното състояние на общностното право, последните остават свободни да определят режим на гражданска
         отговорност, приложим към произшествията, причинени при използването на превозни средства. Държавите-членки обаче са длъжни
         да гарантират, че гражданската отговорност, възникваща по тяхното национално право, е покрита от застраховка съобразно разпоредбите
         на трите горепосочени директиви.

      Държавите-членки трябва освен това да упражняват правомощията си в тази област, като спазват общностното право, и по-специално
         член 1 от Трета директива; националните разпоредби, които уреждат обезщетението за произшествия, причинени при използването
         на превозни средства, не могат да лишат този член от неговото полезно действие.

      Следователно национална правна уредба, формулирана чрез общи и абстрактни критерии, не може да лиши или ограничи несъразмерно
         обезщетението, което се полага на пътник, само поради това че последният е допринесъл за настъпването на вредите. Всъщност
         само при изключителни обстоятелства, след индивидуална преценка и при спазване на общностното право размерът на такова обезщетение
         може да бъде намален.

      (вж. точки 33—35)
      3.        Член 1 от Трета директива 90/232 относно сближаването на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките
         „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, отговаря на всички необходими условия, за да има непосредствено
         действие, и следователно предоставя на частноправните субекти права, на които те могат да се позовават непосредствено пред
         националните съдилища. Задача на националния съд е обаче да провери дали позоваване на тази разпоредба може да се извърши
         по отношение на организация като Motor Insurers Bureau of Ireland.

      Всъщност позоваване на директива не е възможно срещу частноправни субекти, докато това може да стане спрямо държави, независимо
         от това в какво качество действат — като работодател или като публичен орган. Организация, на която независимо от правната
         форма е възложено предоставянето на услуги в обществен интерес по силата на акт на публичен орган и под неговия надзор и която
         поради тази причина разполага с много по-широки правомощия в сравнение с правилата, приложими към отношенията между частни
         лица, спада към правните субекти, на които могат да бъдат противопоставени разпоредбите на директива с непосредствено действие.

      (вж. точки 40 и 44; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      19 април 2007 година(*)

      „Задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение на моторните превозни средства — Директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО и 90/232/ЕИО — Вреди, причинени на пътниците в превозно средство — Част от превозно средство, неприспособена за превоз на седящи пътници“
      По дело C-356/05
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от High Court (Ирландия) с акт от 30 юли 2004 г., постъпил
         в Съда на 23 септември 2005 г. в рамките на производство по дело

      Elaine Farrell
      срещу
      Alan Whitty,
      Minister for the Environment,
      Ireland,
      Attorney General
      и
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI),
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н E. Juhász (докладчик), г‑н J. N. Cunha Rodrigues, г‑н K. Schiemann
         и г‑н E. Levits, съдии,

      генерален адвокат: г‑жа C. Stix-Hackl,
      секретар: г‑н J. Swedenborg, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 7 септември 2006 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Elaine Farrell, от г‑н E. McCullough, SC, г‑н C. McCarthy, BL, и г‑н C. Murphy, barrister, упълномощени от г‑н M. O’Shea,
         solicitor,

      –        за Minister for the Environment, Ireland и Attorney General, от г‑н E. Fitzsimons, г‑н K. McMeel, г‑н D. Maloney и г‑н D.
         O’Hagan, в качеството на представители,

      –        за Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), от г‑н E. Gleeson, SC, упълномощен от г‑жа P. Boyd, solicitor,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑жа N. Yerrell, в качеството на представител,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 октомври 2006 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 1 от Трета директива 90/232/ЕИО на Съвета от 14 май 1990 година за
         сближаване на законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването
         на моторни превозни средства (ОВ L 129, стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 240, наричана
         по-нататък „Трета директива“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Farrell, от една страна, и от друга страна, г‑н Whitty и Minister for
         the Environment, Ireland и Attorney General (наричани по-нататък „Ireland“), както и Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI)
         (наричано по-нататък „MIBI“).

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        По смисъла на член 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на
         държавите-членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане
         на задължението за сключване на такава застраховка (ОВ L 103, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6,
         том 1, стр. 10, изменена с Трета директива (наричана по-нататък „Първа директива“) „превозно средство“ означава всяко моторно
         превозно средство, което е предназначено да се движи по суша и се задвижва от механична сила, но не се движи по релси, както
         и всички ремаркета, дори и да не са прикачени“.

      4        Член 3, параграф 1 от Първа директива предвижда:

      „Всяка държава-членка […] предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка
         с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия е застрахована. Обхватът на покритата отговорност
         и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки.“

      5        Член 1, параграф 4, първа и трета алинея от Втора директива 84/5/EИО на Съвета от 30 декември 1983 година за сближаване на
         законодателствата на държавите-членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни
         средства (МПС), изменена с Трета директива (ОВ L 8, 1984 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6,
         том 1, стр. 104, наричана по-нататък „Втора директива“), гласи:

      „Всяка държава-членка създава или оправомощава свой орган със задачата да предоставя обезщетения, поне до границите на застрахователното
         задължение за увреждане на имущество или телесни повреди, причинени от неидентифицирано моторно превозно средство или моторно
         превозно средство, за което застрахователното задължение, предвидено в параграф 1, не е било удовлетворено. Тази разпоредба
         не накърнява правото на държавите-членки да разглеждат обезщетението от този орган като субсидиарно или несубсидиарно, и правото
         да създадат разпоредба за уреждането на спорове между този орган и лицето или лицата, отговорни за произшествието, и другите
         застрахователи или социалноосигурителни органи, от които се изисква да обезщетят пострадалия с оглед на същото произшествие.
         Държавите-членки обаче могат да не позволят на органа да извърши изплащането на обезщетение, при условие че пострадалият установи
         по някакъв начин, че отговорното лице не е в състояние или отказва да плати [да се чете „Държавите-членки обаче не позволяват
         органът да обвързва изплащането на обезщетението с условието пострадалият да установи по някакъв начин, че отговорното лице
         не е в състояние или отказва да плати]“.

      […]
      Държавите-членки обаче могат да изключат изплащането на обезщетение от този орган с оглед на лица, които доброволно са се
         качили на моторното превозно средство, което е причинило вредите или телесните повреди, когато органът е в състояние да докаже,
         че те са знаели, че не е било застраховано.“

      6        Според член 2, параграф 1 от Втора директива:

      „Всяка държава-членка предприема необходимите мерки, за да гарантира че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза,
         съдържаща се в застрахователната полица, издадена в съответствие с член 3, параграф 1 на [Първа директива], която изключва
         от застраховка използването или управлението на моторно превозно средство от:

      –        лица, които нямат изрично или мълчаливо разрешение за това,
      или
      –        лица, които нямат свидетелство за управление на МПС, даващо им възможност да управляват съответното моторно превозно средство,

      или
      –        лица, които нарушават законовите технически изисквания, отнасящи се до състоянието и безопасността на съответното моторно
         превозно средство,

      се счита, за целите на член 3, параграф 1 от [Първа директива], за нищожна по отношение на спорове на трети страни, които
         са пострадали при произшествие.

      Разпоредбата или клаузата обаче, упомената в първото тире, може да бъде задействана срещу лица, които доброволно са се качили
         в моторното превозно средство, което е причинило имуществената вреда или телесната повреда, когато застрахователят успее да
         докаже, че те са знаели, че моторното превозно средство е било откраднато.

      Държавите-членки имат избор — в случай на произшествия, настъпили на тяхна територия — да не прилагат разпоредбата от първата
         алинея, ако и доколкото пострадалият може да получи обезщетение за претърпяната вреда от социалноосигурителен орган.“

      7        По смисъла на съображения от второ до пето от Трета директива:

      „като има предвид, че член 3 от [Първа директива] изисква всяка държава-членка да предприеме всички подходящи мерки, за да
         гарантира, че гражданската отговорност при използването на моторни превозни средства с обичайно домуване на нейна територия
         е покрита със застраховка; като има предвид, че степента на покритата отговорност и условията и правилата на застрахователното
         покритие трябва да се определят на базата на тези мерки;

      като има предвид, че [Втора директива] намали значително несъответствията между нивото и съдържанието на задължителната застраховка
         „Гражданска отговорност“ в държавите-членки; като има предвид обаче, че все още съществуват значителни несъответствия при
         такива застрахователни покрития;

      като има предвид, че на пострадалите при злополуки с моторни превозни средства трябва да се гарантира съпоставимо третиране,
         независимо от това къде в Общността е настъпило произшествието;

      като има предвид, че съществуват по-специално празноти в покритието на задължителните застраховки за пътници в моторните превозни
         средства в определени държави-членки; като има предвид, че за да се защити тази особено уязвима категория на потенциални пострадали,
         такива празноти трябва да бъдат запълнени“.

      8        Според член 1 от Трета директива:

      „Без да се засягат разпоредбите на втора алинея на член 2, параграф 1 от [Втора директива], застраховките, посочени в член 3,
         параграф 1 от [Първа директива] покриват отговорността за телесни повреди на всички пътници, освен на водача на МПС, произтичащи
         от използването на моторното превозно средство.

      По смисъла на настоящата директива терминът „моторно превозно средство“ се използва, както е определен в член 1 от [Първа
         директива]“.

      9        По смисъла на член 6, параграф 2 от Трета директива Ирландия разполага със срок до 31 декември 1998 г., за да се съобрази
         с член 1 по отношение на пътниците на задните седалки на мотоциклети, и до 31 декември 1995 г., за да се съобрази с член 1
         по отношение на другите моторни превозни средства.

       Национална правна уредба
      10      От акта за препращане е видно, че релевантната правна уредба се състои основно от членове 5, 56 и 65 (1) (a) от Закона за
         движение по пътищата от 1961 г. (Road Traffic Act 1961) в редакцията, която е била в сила към момента на настъпване на обстоятелствата
         по главното производство (наричан по-нататък „Законът от 1961 г.“), както и от член 6 от изменения правилник от 1992 г., издаден
         от министъра, относно задължителната застраховка при движението по пътищата (Road Traffic) (Compulsory Insurance) Regulations
         1992 г.

      11      Препращата юрисдикция уточнява, че от посочената правна уредба следва, че лице, което използва моторно превозно средство,
         трябва да разполага с призната застрахователна полица, която да покрива всякаква отговорност по отношение на телесни повреди,
         причинени на лицата, пътуващи в това превозно средство, освен изключените лица. Изключени са тези лица, които търсят обезщетение
         за претърпените вреди в превозно средство, чийто тип е различен от посочените в Правилника. По отношение на посочените от
         компетентния министър превозни средства съществува задължение за сключване на задължителна застраховка „Гражданска отговорност“
         за вредите, причинени на лицата, пътуващи в тези превозни средства. Въпреки това министърът няма право да разпростира задължението
         за застраховане по отношение на вредите, причинени на лицата, пътуващи в част от превозното средство, която не е нито проектирана,
         нито оборудвана със седалки за пътници.

      Обстоятелства по главното производство и преюдициални въпроси
      12      Г‑жа Farrell става жертва на пътнотранспортно произшествие на 26 януари 1996 г. Тя пътува в камионетка, която не е нито проектирана,
         нито оборудвана за превоз на пътници в задната си част. Собственикът и водач на тази камионетка г‑н Whitty загубва контрола
         върху превозното средство, което се блъска в стена. Тъй като задната част на превозното средство не е снабдена със седалки,
         в момента на произшествието г‑жа Farrell се намира седнала на пода на камионетката.

      13      Тъй като се оказва, че г‑н Whitty не е застрахован, г‑жа Farrell се обръща с искане за обезщетение към MIBI, позовавайки се
         на спогодба, сключена между тази организация и министъра през 1988 г. (наричана по-нататък „спогодбата“). По силата на тази
         спогодба MIBI се задължава да обезщетява пострадалите от пътнотранспортни произшествия, когато участници в тях са водачи,
         които не са сключили задължителната застраховка, предвидена в Закона от 1961 г.

      14      MIBI обаче отказва да обезщети г‑жа Farrell, тъй като тя е пътувала в част от превозното средство, която не е нито проектирана,
         нито снабдена със седалки за превоз на пътници. MIBI счита, че отговорността за нанесените на молителката телесни повреди
         не е отговорност, за която застраховката е задължителна по силата на Закона от 1961 г.. Поради това спогодбата не намира приложение
         и MIBI не е длъжно нито да обезщети молителката, нито да се съобрази със съдебно решение, постановено срещу г‑н Whitty.

      15      През септември 1997 г. г‑жа Farrell завежда дело срещу ответниците по главното производство. През юли 2001 г. тя получава
         решение срещу г‑н Whitty. Оценката на претърпените вреди е отложена за решението по същество. Всъщност докато г‑жа Farrell
         иска от съда да установи, че към момента на произшествието релевантните разпоредби от Първа и Трета директиви, и в частност
         член 1 от Трета директива, не са правилно транспонирани в националната уредба, MIBI и Ireland възразяват срещу това становище,
         при което според последната държава-членка Трета директива допуска задължението за застраховане на гражданската отговорност
         да не се разпростира спрямо лица, които се намират в част от механично задвижвано превозно средство, която не е нито проектирана,
         нито снабдена със седалки за превоз на пътници.

      16      При тези обстоятелства High Court решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      По силата на член 1 от Трета директива [?] задължена ли е Ирландия след 31 декември 1995 г. — краен срок за Ирландия за транспониране
         на разпоредбите на посочената Трета директива относно пътниците в превозните средства, различни от мотоциклети — да изисква
         задължителна застраховка „Гражданската отговорност“ за вреди, причинени на лица, които пътуват в част от моторно превозно
         средство, която не е нито проектирана, нито оборудвана със седалки за пътници?

      2)      В случай че отговорът на първия въпрос е положителен, член 1 от Трета директива предоставя ли на лицата права, на които те
         да могат се позовават непосредствено пред националните съдилища?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      17      С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска да установи по същество дали член 1 от Трета директива трябва да се тълкува
         в смисъл, че не допуска национална правна уредба, според която задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ за автомобили
         не покрива отговорността за телесни повреди, причинени на лицата, пътуващи в част от моторно превозно средство, която не е
         нито проектирана, нито снабдена със седалки за пътници.

      18      Г‑жа Farrell и Комисията на Европейските общности считат по същество, че член 1 от Трета директива изисква задължителната
         застраховка да покрива във всички държави-членки вредите, причинени на лицата, пътуващи в част от превозно средство, която
         не е нито проектирана за превоз на пътници, нито снабдена със седалки за тази цел.

      19      Ireland, поддържана от MIBI, застъпва обратното становище. Тя посочва, че от една страна, тъй като за понятието „пътник“ няма
         определение в Трета директива, задача на държавите-членки е да определят кои лица, пътуващи в превозни средства, се считат
         за пътници за целите на тази директива и от друга страна, че тази директива не задължава държавите-членки да гарантират сключването
         на задължителна застраховка за телесните повреди, нанесени на лица, пътуващи в която и да е част на превозно средство, която
         не е проектирана да има седящи места.

      20      Посочената държава добавя, че рестриктивният ѝ подход е оправдан с оглед на съгласуване с правната уредба относно безопасността
         на движението по пътищата, тъй като включването на тези лица в обхвата на задължителната застраховка би означавало да се изисква
         от застрахователите да покриват отговорността за едно преднамерено опасно поведение. Освен това според тази държава този подход
         съответства на съвместната декларация на Съвета и Комисията, включена в протокола на Съвета към момента на приемане на общата
         му позиция относно проекта за Трета директива. Според протокола Съветът и Комисията декларират, че член 1 от Трета директива
         не засяга правните разпоредби на държавите-членки по отношение на обезщетението на пътници, отговорни за произшествието, пътници,
         чийто брой надхвърля позволеното, или пътници, превозвани в превозно средство, което не е проектирано за превоз на други лица,
         освен на водача.

      21      Доводите на Ireland не могат да бъдат приети.

      22      По смисъла на член 1 от Трета директива задължителната застраховка покрива отговорността за телесни повреди, причинени на
         всички пътници, освен на водача на МПС, произтичащи от използването на моторно превозно средство.

      23      Тъй като този член недвусмислено предоставя застрахователно покритие на всички пътници, тезата на Ireland може да бъде покрепена
         само в случай че лицата, превозвани в превозно средство, което не е проектирано за тази цел, не могат да бъдат квалифицирани
         като „пътници“.

      24      Би било обаче в противоречие с целите на общностната правна уредба да се изключват от понятието „пътник“, и по този начин
         от застрахователно покритие, пострадалите лица, качили се в превозно средство, което не е нито предназначено за техния превоз,
         нито е оборудвано за тази цел. Всъщност по смисъла на четвърто и пето съображение от Трета директива тази уредба има за цел
         по-специално да запълни празнотите в покритието на задължителните застраховки на пътници в моторните превозни средства в определени
         държави-членки и да защити тази особено уязвима категория потенциално пострадали, както и да гарантира на пострадалите при
         злополуки с моторни превозни средства съпоставимо третиране, независимо от това къде в Общността е настъпило произшествието.

      25      Това тълкуване се подкрепя освен това и от практиката на Съда. Всъщност Съдът вече е констатирал, че преди 31 декември 1995 г.,
         т.е. преди изтичане на определения за Ирландия срок за транспониране на Трета директива, Първа и Втора директива не изискват
         задължителна застраховка, която да покрива телесните повреди, причинени на пътник, превозван в част от превозно средство,
         което не е приспособено за превоз на седящи пътници. Съдът обаче е отбелязвал, че от тази дата член 1 от Трета директива разпростира
         задължителното покритие, наложено с член 3, параграф 1 от Първа директива, уточнен и допълнен с Втора директива, спрямо телесните
         повреди, причинени на пътниците, освен на водача на МПС (Определение от 14 октомври 2002 г. по дело Withers, C‑158/01, Recueil,
         стр. I‑8301, точки 20 и 21).

      26      Освен това както следва от съдебната практика, цитирана в предишната точка, когато Съдът се произнася относно телесните повреди,
         причинени на лица, превозвани в част от превозно средство, което не е приспособено за превоз на седящи пътници, посочените
         лица се считат за „пътници“, независимо от това в коя част от превозното средство са превозвани (вж. в този смисъл Определение
         по дело Withers, посочено по-горе, точка 21).

      27      В добавка общностната правна уредба предвижда изрично изключения от задължението за защита на пострадалите от произшествия.
         Тези изключения са дадени в член 1, параграф 4, трета алинея и член 2, параграф 1 от Втора директива.

      28      Въпреки това общностният законодател не предвижда дерогация по отношение на определена категория лица, които могат да пострадат
         при пътнотранспортни произшествия и които са се качили в част от превозно средство, която не е нито проектирана за техния
         превоз, нито оборудвана за тази цел. При тези условия такива лица не могат да бъдат изключени от понятието „пътник“ и съответно
         от застрахователното покритие, гарантирано от общностната уредба.

      29      Тъй като от една страна възможността за дерогация от задължението за защита на пострадалите от произшествия е определена и
         ограничена в Общностното право и от друга страна, постигането на посочените цели изисква еднакъв подход на общностно равнище
         спрямо застрахователното покритие на пътниците, държавите-членки не могат да въвеждат допълнителни ограничения на задължителната
         застраховка по отношение на пътниците.

      30      Следователно национална правна уредба не може да ограничава обхвата на понятието „пътник“ и по този начин да лишава от застрахователно
         покритие лицата, които според Първа, Втора и Трета директива имат право на обезщетение за вредите, причинени от моторни превозни
         средства.

      31      Следва да се добави, че ограничителният подход на националния законодател не може да бъде оправдан от съвместната декларация
         на Съвета и Комисията, посочена в точка 20 от настоящото решение. Съгласно постоянната съдебна практика декларация, която
         е включена в протокола на Съвета, но не намира никакъв израз в текста на разпоредба от вторичното право, не може да се използва
         за тълкуването на тази разпоредба (Решение от 26 февруари 1991 г. по дело Antonissen, C‑292/89, Recueil, стр. I‑745, точка 18,
         Решение от 8 юни 2000 г. по дело Epson Europe, C‑375/98, Recueil, стр. I‑4243, точка 26 и Решение от 10 януари 2006 г. по
         дело Skov и Bilka, C‑402/03, Recueil, стр. I‑199, точка 42).

      32      Следва да се напомни също така, че задължението за застрахователно покритие на пътниците се различава от обхвата на обезщетението,
         което се полага на последните, в случай че пострадат от произшествие, причинено от превозни средства. Първото се гарантира
         и определя от общностната правна уредба, а второто — по същество от националното право.

      33      Във връзка с това Съдът вече е постановявал, че Първа, Втора и Трета директива не целят да хармонизират режима на гражданска
         отговорност в държавите-членки и че при сегашното състояние на Общностното право последните остават свободни да определят
         режим на гражданска отговорност, приложим към произшествията, причинени при използването на превозни средства. Държавите-членки
         обаче са длъжни да гарантират, че гражданската отговорност, възникваща по тяхното национално право, е покрита от застраховка
         съобразно разпоредбите на трите горепосочени директиви (Решение от 14 септември 2000 г. по дело Mendes Ferreira и Delgado
         Correia Ferreira, C‑348/98, Recueil, стр. I‑6711, точки 23 и 29, както и Решение от 30 юни 2005 г. по дело Candolin и др.,
         C‑537/03, Recueil, стр. I‑5745, точка 24).

      34      От тази съдебна практика следва освен това, че държавите-членки трябва да упражняват правомощията си в тази област, като спазват
         Общностното право, и по-специално член 1 от Трета директива, и че националните разпоредби, които уреждат обезщетението за
         произшествия, причинени при използването на превозни средства, не могат да лишат този член от неговото полезно действие (вж.
         в този смисъл Решение от 28 март 1996 г. по дело Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, стр. I‑1829, точка 19, както и Решение
         по дело Candolin и др., посочено по-горе, точки 27 и 28).

      35      Следователно национална правна уредба, формулирана чрез общи и абстрактни критерии, не може да лиши или ограничи несъразмерно
         обезщетението, което се полага на пътник, само поради това че последният е допринесъл за настъпването на вредите. Всъщност
         само при изключителни обстоятелства, след индивидиуална преценка и при спазване на общностното право размерът на такова обезщетение
         може да бъде намален (вж. в този смисъл Решение по дело Candolin и др., посочено по-горе, точки 29, 30 и 35).

      36      С оглед на всичко казано дотук на първия въпрос следва да се отговори, че член 1 от Трета директива трябва да се тълкува в
         смисъл, че не допуска национална правна уредба, според която задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение
         на моторните превозни средства не покрива отговорността за телесни повреди, причинени на лица, пътуващи в част от моторно
         превозно средство, която не е нито проектирана, нито оборудвана със седалки за пътници.

       По втория въпрос
      37      Що се отнася до втория въпрос, свързан с възможността частноправни субекти да се позовават непосредствено на член 1 от Трета
         директива пред националните съдилища, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика разпоредба от директива
         има непосредствено действие, ако е безусловна и достатъчно точна по съдържание (Решение от 19 януари 1982 г. по дело Becker,
         8/81, Recueil, стр. 53, Решение от 4 декември 1997 г. по дело Kampelmann и др., C‑253/96—C‑258/96, Recueil, стр. I‑6907, точка 37
         и Решение от 9 септември 2004 г. по дело Meiland Azewijn, C‑292/02, Recueil, стр. I‑7905, точка 57).

      38      В настоящия случай следва да се констатира, както посочва Комисията, че по отношение на член 1 от Трета директива тези изисквания
         са изпълнени. Всъщност посоченият член позволява да се идентифицират както задължението на държавата-членка, така и лицата,
         за които се създават права, и тези разпоредби са безусловни и точни. Следователно е възможно позоваване на член 1 от Трета
         директива, за да се изключи приложението на разпоредби от националното право, според които лицата, пътуващи в която и да е
         част на превозно средство, която не е нито проектирана, нито оборудвана със седалки за пътници, не са обхванати от задължителна
         застраховка.

      39      Остава да бъде установено дали позоваване на тази разпоредба е възможно по отношение на организация като MIBI.

      40      Във връзка с това следва да се уточни, че позоваване на директива не е възможно срещу частноправни субекти, докато това може
         да стане спрямо държави, независимо от това в какво качество действат — като работодател или като публичен орган. Организация,
         на която независимо от правната форма е възложено предоставянето на услуги в обществен интерес по силата на акт на публичен
         орган и под неговия надзор и която поради тази причина разполага с много по-широки правомощия в сравнение с правилата, приложими
         към отношенията между частни лица, спада към правните субекти, на които могат да бъдат противопоставени разпоредбите на директива
         с непосредствено действие (Решение от 12 юли 1990 г. по дело Foster и др., C‑188/89, Recueil, стр. I‑3313, точка 20, Решение
         от 14 септември 2000 г. по дело Collino и Chiappero, C‑343/98, Recueil, стр. I‑6659, точка 23, както и Решение от 5 февруари
         2004 г. по дело Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Recueil, стр. I‑1477, точка 24).

      41      Тъй като препращатата юрисдикция не е предоставила достатъчно информация по отношение на MIBI, за да се реши дали последното
         може да се приеме за такава организация, задача на националния съд е да прецени, като има предвид горепосочените съображения,
         статута на MIBI и неговите отношения с ирландската държава, дали спрямо него може да се извърши позоваване на директивата
         .

      42      В случай че националният съд реши, че позоваване на директивата спрямо MIBI не може да се извърши, то той е задължен при прилагането
         на вътрешното право, и по-конкретно на разпоредбите, специално приети с оглед съобразяване с изискванията на дадена директива,
         да тълкува националното право във възможно най-голяма степен в светлината на текста и целта на въпросната директива, за да
         се постигне предвидения в нея резултат (Решение от 23 октомври 2003 г. по дело Adidas-Salomon и Adidas Benelux, C‑408/01,
         Recueil, стр. I‑12537, точка 21 и Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01, Recueil, стр. I‑8835,
         точка 113).

      43      При всички положения, по смисъла на Решение от 19 ноември 1991 г. по дело Francovich и др. (C‑6/90 и C‑9/90, Recueil, стр. I‑5357)
         за държавата-членка може да възникне отговорност за обезщетяване на вредите, причинени от неизпълнение на задължението за
         правилно транспониране на директива.

      44      Поради това на втория въпрос следва да се отговори, че член 1 от Трета директива отговаря на всички необходими условия, за
         да има непосредствено действие, и следователно предоставя на частноправните субекти права, на които те могат да се позовават
         непосредствено пред националните съдилища. Задача на националния съд е обаче да провери дали позоваване на тази разпоредба
         може да се извърши по отношение на организация като MIBI.

       По съдебните разноски
      45      С оглед обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Член 1 от Трета директива 90/232/ЕИО на Съвета от 14 май 1990 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки
            относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства следва да се тълкува в смисъл,
            че не допуска национална правна уредба, според която задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ по отношение на моторните
            превозни средства не покрива отговорността за телесни повреди, причинени на лица, пътуващи в част от моторно превозно средство,
            която не е нито проектирана, нито оборудвана със седалки за пътници.
      2)      Член 1 от Трета директива 90/232 отговаря на всички необходими условия, за да има непосредствено действие, и следователно
            предоставя на частноправните субекти права, на които те могат да се позовават непосредствено пред националните съдилища. Задача
            на националния съд е обаче да провери дали позоваване на тази разпоредба може да се извърши по отношение на организация като
            Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда (втори състав) от 26 февруари 1981 г. # Alain de Briey срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 25/80.


title: Решение на Съда (втори състав) от 29 октомври 2009 г. # Комисия на Европейските общности срещу Ирландия. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 75/442/ЕИО - Отпадъци - Битови отпадъчни води, отвеждани чрез септични ями, в селските райони - Отпадъци, които не са обхванати от друго законодателство - Липса на транспониране. # Дело C-188/08.

text:
      Решение на Съда (втори състав) от 29 октомври 2009 г. — Комисия/Ирландия
      (Дело C‑188/08)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 75/442/ЕИО — Отпадъци — Битови отпадъчни води, отвеждани чрез септични ями, в селските райони — Отпадъци, които не са обхванати от друго законодателство — Липса на транспониране“
      1.                     Околна среда — Отпадъци — Директива 75/442 — Понятие за отпадък (член 1, буква а) и член 2, параграф 1, буква б), подточка
            iv) от Директива 75/442 на Съвета, изменена с Директива 91/156) (вж. точки 33—35)
      2.                     Околна среда — Отпадъци — Директива 75/442 (член 2, параграф 1, буква б) от Директива 75/442 на Съвета, изменена с Директива
            91/156) (вж. точки 55, 56 и 82)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Нарушение на членове. 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 и 14 от Директива 75/442/ЕИО
                  на Съвета от 15 юли 1975 година относно отпадъците ОВ L 194, стр. 39), изменена с Директива 91/156/ЕИО на Съвета от 18 март
                  1991 година (ОВ L 78, стр. 32) — По отношение на битовите отпадъчни води, отвеждани чрез септични ями — Отпадъци, които не
                  са обхванати от друго законодателство

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е предприела освен в графство Cavan необходимите законови, подзаконови и административни мерки за съобразяване с членове
                     4 и 8 от Директива 75/442/ЕИО на Съвета от 15 юли 1975 година относно отпадъците, изменена с Директива 91/156/ЕИО на Съвета
                     от 18 март 1991 година, по отношение на отделяните в селските райони битови отпадъчни води, отвеждани чрез септични ями и
                     други системи за индивидуално третиране на използваните води, Ирландия не е изпълнила задълженията си по тази директива.

                  2)

                  	Осъжда Ирландия да заплати три четвърти от съдебните разноски, направени от Комисията на Европейските общности и да понесе
                     направените от нея съдебни разноски.

                  3)

                  	Комисията на Европейските общности понася една четвърт от направените от нея съдебни разноски