title: Решение на Съда (трети състав) от 22 декември 2010 г.#Bogusław Juliusz Dankowski срещу Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Преюдициално запитване, отправено от Naczelny Sąd Administracyjny.#Дело C-438/09.

text:
      Дело C-438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      срещу
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (Преюдициално запитване, отправено от
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „Шеста директива ДДС — Право на приспадане на ДДС по получени доставки — Предоставени услуги — Нерегистрирано по ДДС данъчнозадължено лице — Задължителни данни във фактурата за целите на ДДС — Национална данъчноправна уредба — Изключване на правото на приспадане съгласно член 17, параграф 6 от Шеста директива ДДС“
      Резюме на решението
      1.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Приспадане от данъчнозадължено лице на платения от него данък за доставки
            на услуги, предоставени му от друго данъчнозадължено лице, което не е регистрирано за целите на този данък — Условие — Издаване
            на фактура от този доставчик, която съдържа цялата изискуема информация
      (член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3, буква б) от Директива 77/388 на Съвета)
      2.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Изключения от правото на приспадане — Възможност за държавите членки да
            запазят изключенията, съществуващи към датата на влизане в сила на Шеста директива — Национална правна уредба, която изключва
            правото на приспадане на данъка, платен от данъчнозадължено лице на друго данъчнозадължено лице, тъй като последното не е
            регистрирано за целите на този данък — Недопустимост
      (член 17, параграф 6 от Директива 77/388 на Съвета)
      1.        Член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3, буква б) от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата
         на държавите членки относно данъците върху оборота, изменена с Директива 2006/18, трябва да се тълкуват в смисъл, че данъчнозадълженото
         лице има право на приспадане на данъка върху добавената стойност, платен за доставки на услуги, предоставени му от друго данъчнозадължено
         лице, което не е регистрирано за целите на този данък, когато фактурите за тези доставки съдържат цялата изискуема информация
         по посочения член 22, параграф 3, буква б), и в частност информацията, която е необходима за идентифициране на издателя на
         фактурите и на естеството на предоставените услуги.

      Всъщност, след като разполага с необходимата информация, за да установи, че данъчнозадълженото лице като получател по търговските
         сделки е платец на данъка върху добавената стойност, компетентната данъчна администрация не може да му налага допълнителни
         условия във връзка с правото му да приспадне данъка по получени доставки, които могат да осуетят упражняването на това право.

      В този смисъл евентуалното неизпълнение от страна на доставчик на услуги на задължението по член 22, параграф 1 от Шеста директива
         не следва да поставя под въпрос правото на приспадане, с което разполага получателят на услугите съгласно член 17, параграф 2
         от тази директива.

      (вж. точки 35, 36 и 38; точка 1 от диспозитива)
      2.        Член 17, параграф 6 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците
         върху оборота, изменена с Директива 2006/18, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която
         изключва правото на приспадане на данъка върху добавената стойност, платен от данъчнозадължено лице на друго данъчнозадължено
         лице, доставчик на услуги, когато последното не е регистрирано за целите на този данък.

      Всъщност възможността, предвидена за държавите членки в член 17, параграф 6 от Шеста директива, не им предоставя неограничена
         дискреционна власт да изключат всички или почти всички стоки и услуги от правото на приспадане на данъка върху добавената
         стойност и по този начин да обезсмислят режима, въведен с разпоредбите на тази директива. Ето защо тази възможност не се отнася
         до общите изключения и не освобождава държавите членки от задължението надлежно да пояснят за кои стоки и услуги се изключва
         правото на приспадане.

      (вж. точки 41 и 47; точка 2 от диспозитива)

РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      22 декември 2010 година(*)

      „Шеста директива ДДС — Право на приспадане на ДДС по получени доставки — Предоставени услуги — Нерегистрирано по ДДС данъчнозадължено лице — Задължителни данни във фактурата за целите на ДДС — Национална данъчноправна уредба — Изключване на правото на приспадане съгласно член 17, параграф 6 от Шеста директива ДДС“
      По дело C‑438/09
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Naczelny Sąd Administracyjny (Полша) с акт от 14 юли
         2009 г., постъпил в Съда на 9 ноември 2009 г., в рамките на производство по дело

      Bogusław Juliusz Dankowski
      срещу
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑н D. Šváby, г‑жа R. Silva de Lapuerta (докладчик), г‑н E. Juhász
         и г‑н T. von Danwitz, съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑н K. Malacek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 11 ноември 2010 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н Bogusław Juliusz Dankowski, от адв. R. Grzejszczak, адв. J. Skrzydlo, адв. T. Grzejszczak и адв. A. Kania, adwokaci,
      –        за полското правителство, от г‑жа A. Kramarczyk, г‑н M. Szpunar и г‑н B. Majczyna, в качеството на представители,
      –        за германското правителство, от г‑н C. Blaschke и г‑н J. Möller, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑жа Z. Chatzipavlou, г‑жа D. Tsagkaraki и г‑н K. Georgiadis, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г‑н D. Triantafyllou, г‑жа A. Stobiecka-Kuik и г‑жа K. Herrmann, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 17, параграфи 2 и 6, както и на членове 18 и 22 от Шеста директива
         77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците
         върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1), съгласно редакцията
         ѝ към момента на настъпване на фактите по делото.

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Dankowski и Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (директор на данъчната служба
         в Лодз) по повод ограничаването на правото на приспадане на данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“).

       Правна уредба
       Правото на Съюза
      3        Съгласно член 2 от Шеста директива:

      „С данък върху добавената стойност се облагат:
      1.      доставката на стоки или услуги, извършена възмездно на територията на страната от данъчнозадължено лице, действащо в това
         си качество;

      […]“ [неофициален превод]
      4        Член 4 от тази директива гласи:

      „1.      За данъчнозадължено се счита всяко лице, което извършва където и да е по независим начин някоя от посочените в параграф 2
         икономически дейности, независимо от целите и резултатите на тази дейност.

      2.      Икономическите дейности по параграф 1 включват всички дейности на производители, търговци или лица, предоставящи услуги, включително
         дейностите по извличане на природни богатства, селскостопанските дейности и тези по упражняването на свободни или приравнени
         на тях професии […]

      […]“ [неофициален превод]
      5        Съгласно член 17 от Шеста директива:

      „1.      Правото на приспадане възниква, когато подлежащият на приспадане данък стане изискуем.
      2.      Доколкото стоките и услугите се използват за целите на неговата облагаема сделка, данъчнозадълженото лице има право да приспадне
         от дължимия данък:

      а)      дължимия или платен на територията на страната данък върху добавената стойност за стоки, които са му доставени или предстои
         да му бъдат доставени, и за услугите, които са му доставени или предстои да му бъдат доставени от друго данъчнозадължено лице;

      […]
      6.      В срок, не по-дълъг от четири години от датата на влизане в сила на настоящата директива, Съветът определя с единодушие по
         предложение на Комисията разходите, за които не се допуска приспадане на данъка върху добавена стойност. При всички случаи
         изключени от приспадане на данъка върху добавената стойност са разходите, които нямат строго професионален характер, каквито
         са разходите за луксозни стоки и услуги, развлечения или представителни цели.

      До влизане в сила на горепосочените правила държавите членки могат да запазят всички изключения, предвидени в тяхното национално
         законодателство към датата на влизане в сила на настоящата директива.

      […]“ [неофициален превод]
      6        Член 18, параграф 1, буква а) от Шеста директива предвижда:

      „За да упражни правото си на приспадане, данъчнозадълженото лице:
      a)      трябва, с оглед на предвиденото в член 17, параграф 2, буква а) приспадане, да разполага с фактура, съставена в съответствие
         с член 22 параграф 3 […]“. [неофициален превод]

      7        Съгласно член 22, параграф 1 от посочената директива:

      „a)      Всяко данъчнозадължено лице декларира кога започва, променя и преустановява своята облагаема дейност. […]
      […]
      в)      Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да се идентифицира чрез индивидуален номер:
      –        всяко данъчнозадължено лице […], което осъществява на територията на страната предоставящи му право на приспадане доставки
         на стоки или услуги, различни от доставките на стоки или услуги, за които данъкът е дължим единствено от клиента или лицето,
         за което са предназначени […]“. [неофициален превод]

      8        Член 22, параграф 3 от Шеста директива предвижда:

      „a)      Всяко данъчнозадължено лице издава фактура […] за […] услугите, които доставя на друго данъчнозадължено лице […]
      б)      Без да се засягат предвидените в настоящата директива специални разпоредби, само следните данни се изискват задължително за
         целите на данъка върху добавената стойност в издадените в съответствие с буква а) фактури […]:

      –        датата на издаване,
      –        пореден номер […],
      –        идентификационният номер за данъка върху добавената стойност, посочен в параграф 1, точка в), под който данъчнозадълженото
         лице е осъществило […] доставката на услуги,

      –        идентификационният номер за данъка върху добавената стойност, посочен в параграф 1, точка в), под който клиентът е получил
         […] доставка на услуги […],

      –        пълното наименование и адрес на данъчнозадълженото лице и на неговия клиент,
      –        количеството и естеството на […] доставените услуги,
      –        датата на осъществяване или на приключване […] на доставката на услугите […],
      […]“. [неофициален превод]
      9        Член 22, параграф 8 от Шеста директива предвижда:

      „Държавите членки могат да въвеждат други задължения, които считат за необходими за правилното събиране на данъка и за предотвратяване
         на данъчни измами. […]

      Предвидената в първа алинея възможност не може да се използва за налагане на допълнителни задължения спрямо въведените в параграф 3“.
         [неофициален превод]

       Национална правна уредба
      10      Член 96 от Закона от 11 март 2004 г. за данъка върху стоките и услугите (Ustawa o podatku od towarów i usług) съгласно редакцията
         му, приложима към разглежданите в главното производство факти, предвижда, че преди първия ден от своята дейност данъчнозадължените
         лица са длъжни да подадат декларация за регистрация пред компетентния данъчен орган.

      11      Член 88, параграф 3а, точка 1, буква а) от този закон предвижда, че фактури, издадени от несъществуващ или неоправомощен да
         издава фактури оператор, не могат да служат за основание за приспадане на данъка по получени доставки, нито за възстановяване
         на остатъка от данъка или за възстановяване на данъка по получени доставки.

      12      Съгласно разпоредбите на издадения от министерството на финансите правилник за прилагане на посочения закон регистрираните
         по ДДС данъчнозадължени лица, които имат данъчен идентификационен номер, съставят фактури, на които посочват „фактура по ДДС“.

      13      Член 48, параграф 4, точка 1, буква а) от правилника предвижда, че когато продажбата на стоки или услуги е удостоверена с
         фактури, издадени от несъществуващ или неоправомощен да издава фактури оператор, тези фактури не могат да служат за основание
         за приспадане на дължимия данък, нито за възстановяване на остатъка от данъка или за възстановяване на данъка по получени
         доставки.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      14      Жалбоподателят в главното производство г‑н Dankowski притежава предприятието Dan‑Trak. Между 2004 г. и 2006 г. г‑н Płacek,
         управител на предприятието Artem-Studio, му предоставя определен брой облагаеми търговски услуги. Г‑н Płacek обаче не е бил
         регистриран за целите на данъка върху стоките и услугите въпреки задължението за това, нито е внесъл ДДС, въпреки че е издал
         фактури за предоставените услуги с посочване на дължимия данък.

      15      С решение от 23 март 2007 г. Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi, без да оспорва факта на предоставянето на съответните услуги,
         отказва на г‑н Dankowski приспадане на платения по получени доставки ДДС, посочен във фактурите, издадени от г‑н Płacek.

      16      В мотивите към решението се посочва, че издателят на спорните фактури не е регистриран като данъчнозадължено по ДДС лице и
         поради неизпълнението на наложеното от действащите национални правни разпоредби задължение за регистрация издадените от този
         оператор фактури не предоставят право на приспадане на ДДС по получени доставки.

      17      Г‑н Dankowski обжалва това решение пред Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (Административен съд, Лодз). В подкрепа на
         жалбата си г‑н Dankowski в частност изтъква, че регистрацията по ДДС е само технически акт, който не би могъл да се отрази
         на правото на приспадане на платения по получени доставки данък.

      18      С решение от 4 декември 2007 г. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi отхвърля жалбата.

      19      В касационната си жалба пред Naczelny Sąd Administracyjny г‑н Dankowski в частност изтъква, че полските данъчни разпоредби
         са приложени в разрез с правото на Съюза и че член 17, параграф 6 от Шеста директива е тълкуван неправилно.

      20      При тези условия Naczelny Sąd Administracyjny решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Допускат ли правилата на системата на [ДДС], и в частност разпоредбите на член 17, параграф 6 от Шеста директива […], законодателство
         на държава членка, по силата на което данъчнозадълженото лице няма право на приспадане на данъка, платен за получена доставка
         въз основа на ДДС фактура, издадена от нерегистриран за целите на данъка върху стоките и услугите оператор?

      2)      За отговора на първия въпрос има ли значение, че:
      a)      посочените в ДДС фактурата сделки безспорно подлежат на облагане с ДДС и са реално осъществени;
      б)      фактурата съдържа цялата изискуема от общностното право информация;
      в)      ограничението за правото на данъчнозадълженото лице да приспадне данъка, платен за получена доставка въз основа на ДДС фактура,
         издадена от нерегистриран оператор, се прилага в националното право отпреди датата на присъединяване на Република Полша към
         Общността?

      3)      Зависи ли отговорът на първия въпрос от изпълнението на други условия (например да се докаже, че данъчнозадълженото лице е
         действало добросъвестно)?“.

       По преюдициалните въпроси
      21      С поставените три въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали при
         обстоятелства като разглежданите в главното производство и предвид член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3, буква б)
         от Шеста директива данъчнозадълженото лице има право на приспадане на ДДС, платен за доставки на услуги, предоставени му от
         друго данъчнозадължено лице, което не е регистрирано за целите на ДДС, и при утвърдителен отговор — дали член 17, параграф 6
         от тази директива допуска национална правна уредба, която изключва правото на приспадане, когато услугите са предоставени
         от такова данъчнозадължено лице.

       По първата част от преюдициалните въпроси
      22      В самото начало следва да се напомни, че предвиденото в член 17, параграф 2 от Шеста директива право на приспадане е неразделна
         част от механизма на ДДС и по принцип не може да се ограничава (вж. Решение от 8 януари 2002 г. по дело Metropol и Stadler,
         C‑409/99, Recueil, стр. I‑81, точка 42, както и Решение от 26 май 2005 г. по дело Kretztechnik, C‑465/03, Recueil, стр. I‑4357,
         точка 33).

      23      Правото на приспадане се упражнява незабавно по отношение на целия данък, начислен по получени доставки (вж. Решение от 13 март
         2008 г. по дело Securenta, C‑437/06, Сборник, стр. I‑1597, точка 24, Решение от 4 юни 2009 г. по дело SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft,
         C‑102/08, Сборник, стр. I‑4629, точка 70 и Решение от 29 октомври 2009 г. по дело SKF, C‑29/08, Сборник, стр. I‑10413, точка 55).

      24      Всъщност така установеният режим на приспадане цели да освободи изцяло стопанския субект от тежестта на дължимия или платения
         ДДС в рамките на цялата му икономическа дейност. По този начин общата система на ДДС гарантира неутралитет по отношение на
         данъчната тежест върху всички икономически дейности независимо от техните цели и резултати, при условие че самите тези дейности
         по принцип подлежат на облагане с ДДС (вж. Решение от 29 април 2004 г. по дело Faxworld, C‑137/02, Recueil, стр. I‑5547, точка 37
         и Решение по дело SKF, посочено по-горе, точка 56).

      25      Що се отнася до случая в главното производство, безспорно е, че разглежданите услуги са предоставени от предходен оператор
         по веригата от доставчици и впоследствие са използвани от жалбоподателя в главното производство за целите на облагаемата му
         дейност.

      26      Следователно предвидените в член 17, параграф 2 от Шеста директива материалноправни условия за възникване на правото на приспадане
         са изпълнени.

      27      По отношение на условията за упражняване на правото на приспадане член 18, параграф 1, буква а) от Шеста директива предвижда
         данъчнозадълженото лице да разполага с фактура, издадена съгласно член 22, параграф 3 от тази директива.

      28      В буква б) от последната разпоредба се посочват данните, които за целите на ДДС задължително трябва да са налице във фактурите,
         издадени в изпълнение на разпоредбите на член 22, параграф 3, буква а) от Шеста директива, който предвижда задължение за всяко
         данъчнозадължено лице да издава фактури за услугите, които предоставя на други данъчнозадължени лица.

      29      Що се отнася до посочените в член 22, параграф 3, буква б) от Шеста директива данни, запитващата юрисдикция е установила,
         че представените от жалбоподателя в главното производство фактури съдържат цялата изискуема от тази разпоредба информация.
         От предоставената на Съда преписка по делото, както и от поясненията на полското правителство в съдебното заседание става
         ясно, че във фактурите е посочен данъчният идентификационен номер на доставчика на разглежданите услуги, какъвто номер полските
         данъчни органи предоставят служебно на операторите, независимо дали последните са подали заявление за регистрация.

      30      Въпреки че споменатата разпоредба предвижда да се посочва „идентификационният номер за данъка върху добавената стойност“,
         трябва да се отбележи, че предоставеният в случая данъчен идентификационен номер дава възможност за идентифициране на съответното
         данъчнозадължено лице и поради това отговаря на изискванията на член 22, параграф 3, буква б), трето тире от Шеста директива.

      31      Както обаче отбелязва запитващата юрисдикция, този доставчик е издал на жалбоподателя в главното производство фактури за предоставените
         услуги, въпреки че не е регистриран за целите на ДДС пред компетентния национален орган.

      32      Всъщност член 22, параграф 1 от Шеста директива предвижда, че всяко данъчнозадължено лице декларира кога започва своята облагаема
         дейност.

      33      Все пак въпреки значението на подобна регистрация за доброто функциониране на системата на ДДС неизпълнението на това задължение
         от определено данъчнозадължено лице не следва да поставя под въпрос правото на приспадане, което член 17, параграф 2 от Шеста
         директива предоставя на друго данъчнозадължено лице.

      34      Наистина член 22, параграф 1 от Шеста директива предвижда само данъчнозадължените лица да декларират кога започват, променят
         или преустановяват своите дейности, но по никакъв начин не оправомощава държавите членки в случай на неподаване на такава
         декларация да отложат упражняването на правото на приспадане до действителното начало на редовното извършване на облагаемите
         сделки или да лишат данъчнозадълженото лице от упражняването на това право (вж. Решение от 21 март 2000 г. по дело Gabalfrisa
         и др., C‑110/98—C‑147/98, Recueil, стр. I‑1577, точка 51 и Решение от 21 октомври 2010 г. по дело Nidera Handelscompagnie,
         C‑385/09, все още непубликувано в Сборника, точка 48).

      35      След като разполага с необходимата информация, за да установи, че данъчнозадълженото лице като получател по търговските сделки
         е платец на ДДС, компетентната данъчна администрация не може да му налага допълнителни условия във връзка с правото му да
         приспадне данъка по получени доставки, които могат да осуетят упражняването на това право (вж. Решение от 8 май 2008 г. по
         дело Ecotrade, C‑95/07 и C‑96/07, Сборник, стр. I‑3457, точка 64, както и Решение от 30 септември 2010 г. по дело Uszodaépítő,
         C‑392/09, все още непубликувано в Сборника, точка 40).

      36      В този смисъл евентуалното неизпълнение от страна на доставчика на услуги на задължението по член 22, параграф 1 от Шеста
         директива не следва да поставя под въпрос правото на приспадане, с което разполага получателят на услугите съгласно член 17,
         параграф 2 от тази директива.

      37      Същото се отнася и до член 22, параграф 8 от Шеста директива, съгласно който държавите членки имат право да предвидят други
         задължения, които считат за необходими за правилното събиране на данъка и за предотвратяване на данъчни измами. Всъщност,
         макар тази разпоредба да позволява на държавите членки да предвидят определени мерки, те все пак не трябва да надхвърлят необходимото
         за постигането на тази цел и следователно не могат да бъдат използвани по такъв начин, че систематично да поставят под въпрос
         правото на приспадане на ДДС, което е основен принцип на общата система на ДДС (вж. Решение от 18 декември 1997 г. по дело
         Molenheide и др., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 и C‑47/96, Recueil, стр. I‑7281, точка 47, Решение по дело Gabalfrisa и др.,
         посочено по-горе, точка 52, както и Решение по дело Ecotrade, посочено по-горе, точки 65 и 66).

      38      От тези съображения следва, че член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3, буква б) от Шеста директива трябва да
         се тълкуват в смисъл, че данъчнозадълженото лице има право на приспадане на ДДС, платен за доставки на услуги, предоставени
         му от друго данъчнозадължено лице, което не е регистрирано за целите на ДДС, когато фактурите за тези доставки съдържат цялата
         изискуема информация по посочения член 22, параграф 3, буква б), и в частност информацията, която е необходима за идентифициране
         на издателя на фактурите и на естеството на предоставените услуги.

       По втората част от преюдициалните въпроси
      39      Доколкото жалбоподателят в главното производство следователно има право на приспадане съгласно Шеста директива, запитващата
         юрисдикция иска да установи дали член 17, параграф 6 от Шеста директива трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална
         правна уредба, която изключва правото на приспадане на ДДС, платен от данъчнозадължено лице на друго данъчнозадължено лице,
         доставчик на услуги, когато последното не е регистрирано за целите на ДДС.

      40      В това отношение трябва да се припомни, че тази разпоредба е дерогационна мярка, която позволява на държавите членки при определени
         условия да запазят в сила своето законодателство относно изключенията от правото на приспадане, действащо към датата на влизане
         в сила на Шеста директива за съответната държава членка, докато Съветът приеме предвидените в този член разпоредби (вж. Решение
         от 11 декември 2008 г. по дело Danfoss и AstraZeneca, C‑371/07, Сборник, стр. I‑9549, точка 28, както и Решение от 15 април
         2010 г. по дело X Holding и Oracle Nederland, C‑538/08 и C‑33/09, все още непубликувано в Сборника, точка 38).

      41      По отношение на обхвата на тази разпоредба Съдът е постановил, че възможността, предвидена за държавите членки в член 17,
         параграф 6 от Шеста директива, не им предоставя неограничена дискреционна власт да изключат всички или почти всички стоки
         и услуги от правото на приспадане на ДДС и по този начин да обезсмислят режима, въведен с разпоредбите на тази директива.
         Ето защо посочената възможност не се отнася до общите изключения и не освобождава държавите членки от задължението надлежно
         да пояснят за кои стоки и услуги се изключва правото на приспадане (вж. Решение от 5 октомври 1999 г. по дело Royscot и др.,
         C‑305/97, Recueil, стр. I‑6671, точки 22 и 24, Решение от 14 юли 2005 г. по дело Charles и Charles-Tijmens, C‑434/03, Recueil,
         стр. I‑7037, точки 33 и 35, както и Решение от 30 септември 2010 г. по дело Oasis East, C‑395/09, все още непубликувано в
         Сборника, точка 23).

      42      Освен това, тъй като става въпрос за режим, който представлява дерогация от принципа на правото на приспадане на ДДС, той
         трябва да се тълкува стриктно (вж. Решение от 22 декември 2008 г. по дело Magoora, C‑414/07, Сборник, стр. I‑10921, точка 28
         и Решение по дело Oasis East, посочено по-горе, точка 24).

      43      Що се отнася до спора в главното производство и евентуалната приложимост в случая на дерогационнния режим, предвиден в член 17,
         параграф 6 от Шеста директива, следва да се отбележи, че посочената директива влиза в сила за Полша на датата на присъединяване
         на тази държава членка към Европейския съюз, а именно на 1 май 2004 г. Ето защо по отношение на посочената държава членка
         тази дата е релевантна за целите на прилагането на споменатата разпоредба (Решение по дело Oasis East, посочено по-горе, точка 25).

      44      При преценката на разглежданата в главното производство национална правна уредба от гледна точка на член 17, параграф 6 от
         Шеста директива и горепосочената съдебна практика следва да се констатира, че тази уредба представлява обща мярка, изключваща
         правото на приспадане на ДДС по получени доставки за всяка сделка, осъществена от данъчнозадължено лице, което не е изпълнило
         задължението за регистрация за целите на ДДС.

      45      Подобна правна уредба обаче съдържа ограничение на правото на приспадане на ДДС, което надхвърля разрешеното с член 17, параграф 6
         от Шеста директива.

      46      Всъщност Съдът уточнява, че държавите членки нямат право да запазват в сила изключения от правото на приспадане на ДДС, които
         се прилагат по общ начин спрямо всеки разход, свързан с придобиване на стоки или получаване на услуги (Решение от 23 април
         2009 г. по дело PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Сборник, стр. I‑3459, точки 28 и 29, както и Решение по дело Oasis East,
         посочено по-горе, точка 30).

      47      От всички изложени по-горе съображения следва, че член 17, параграф 6 от Шеста директива трябва да се тълкува в смисъл, че
         не допуска национална правна уредба, която изключва правото на приспадане на ДДС, платен от данъчнозадължено лице на друго
         данъчнозадължено лице, доставчик на услуги, когато последното не е регистрирано за целите на този данък.

       По съдебните разноски
      48      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      1)      Член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3, буква б) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година
            относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху
            добавената стойност: единна данъчна основа, изменена с Директива 2006/18/ЕО на Съвета от 14 февруари 2006 година, трябва да
            се тълкуват в смисъл, че данъчнозадълженото лице има право на приспадане на данъка върху добавената стойност, платен за доставки
            на услуги, предоставени му от друго данъчнозадължено лице, което не е регистрирано за целите на този данък, когато фактурите
            за тези доставки съдържат цялата изискуема информация по посочения член 22, параграф 3, буква б), и в частност информацията,
            която е необходима за идентифициране на издателя на фактурите и на естеството на предоставените услуги.
      2)      Член 17, параграф 6 от Шеста директива 77/388, изменена с Директива 2006/18, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска
            национална правна уредба, която изключва правото на приспадане на данъка върху добавената стойност, платен от данъчнозадължено
            лице на друго данъчнозадължено лице, доставчик на услуги, когато последното не е регистрирано за целите на този данък.
      Подписи
      * Език на производството: полски.


Решение на Съда (първи състав) от 12 март 1975 г. # Antonio Gigante срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 31-71.


Решение на Съда от 14 декември 1971 г. # Politi s.a.s. срещу Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Искане за преюдициално заключение: Tribunale civile e penale di Torino - Италия. # Дело 43-71.


Решение на Съда (втори състав) от 28 януари 1992 г. # Volker Steen срещу Deutsche Bundespost. # Искане за преюдициално заключение: Arbeitsgericht Elmshorn - Германия. # Дело C-332/90.


title: Решение на Съда (пети състав) от 26 юли 2017 г.#Производство по иск на Jan Šalplachta.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht.#Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Достъп до правосъдие при дела с презграничeн елемент — Директива 2003/8/ЕО — Минимални общностни правила относно правната помощ, предоставяна по подобни дела — Приложно поле — Уредба в дадена държавата членка, предвиждаща, че не подлежат на възстановяване разноските за писмен превод на свързаните документи, необходими за разглеждането на дадена молба за правна помощ.#Дело C-670/15.

text:
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
26 юли 2017 година(*)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Достъп до правосъдие при дела с презграничeн елемент — Директива 2003/8/ЕО — Минимални общностни правила относно правната помощ, предоставяна по подобни дела — Приложно поле — Уредба в дадена държавата членка, предвиждаща, че не подлежат на възстановяване разноските за писмен превод на свързаните документи, необходими за разглеждането на дадена молба за правна помощ“
По дело C‑670/15
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание на член 267 ДФЕС от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия) с акт от 5 ноември 2015 г., постъпил в Съда на 15 декември 2015 г., в рамките на производство по дело

Jan Šalplachta,

СЪДЪТ (пети състав)
състоящ се от: J. L. da Cruz Vilaça, председател на състава, A. Tizzano (докладчик), заместник-председател на Съда, M. Berger, E. Levits и F. Biltgen, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar
секретар: K. Malacek, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 ноември 2016 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за г‑н Šalplachta, от K. Jurisch и P. Probst, Rechtsanwälte,
–        за германското правителство, от M. Hellmann, T. Henze и J. Mentgen, в качеството на представители,
–        за чешкото правителство, от L. Březinová, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–        за испанското правителство, от M. Sampol Pucurull, в качеството на представител,
–        за Европейската комисия, от M. Heller и M. Wilderspin, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 1 февруари 2017 г.,
постанови настоящото

Решение

1        Преюдициалното запитване е относно тълкуването на членове 1 и 2 от Директива 2003/8/ЕО на Съвета от 27 януари 2003 година за подобряване на достъпа до правосъдие при презгранични спорове чрез установяването на минимални общи правила за правната помощ при такива спорове (ОВ L 26, 2003 г., стр. 41; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 41):

2        Това запитване е представено в рамките на производство, образувано по инициатива на Jan Šalplachta относно изплащането на дължимо трудово възнаграждение от предходния му работодател, Elektroanlagen & Computerbau GmbH.
 Правна уредба

 Правото на Съюза

3        Съгласно съображения 5, 6, 18 и 23 от Директива 2003/8:
„(5)      Настоящата директива се стреми да насърчи прилагането на правна помощ при презгранични спорове за лица, които не притежават достатъчно средства, когато е необходима помощ за гарантиране на ефективен достъп до правосъдие. Общопризнатото право на достъп до правосъдие се потвърждава също и от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
(6)      Нито липсата на средства на страна по съдебен процес, независимо дали тя се явява ищец или ответник, нито трудностите, възникващи от презграничния обхват на спора, не е допустимо да възпрепятстват ефективния достъп до правосъдие.
[…]
(18)      Сложността и различията между правните системи на държавите членки, както и разходите, които са присъщи на презграничния мащаб на спора, не следва да правят невъзможен достъпа до правосъдие. Правната помощ следва съобразно с това да покрива разходите, които са директно свързани с презграничния мащаб на спора.
[…]
(23)      Тъй като правната помощ се дава от държава[та] членка, в която заседава съдът или където се търси принудително изпълнение, освен помощ преди съдебен процес, ако кандидатът за правна помощ не е с местоживеене или с обичайно пребиваване в държавата членка [на сезирания съд], тази държава членка трябва да прилага своето собствено законодателство в съответствие с принципите на настоящата директива“.

4        Член 1 от Директива 2003/8 е озаглавен „Цели и приложно поле“ и гласи следното:
„1.      Целта на настоящата директива е да подобри достъпа до правосъдие при презграничните спорове чрез установяването на минимални общи правила, свързани с правната помощ при такива спорове.
2.      Тя се прилага в презгранични спорове по граждански и търговски дела независимо от вида на съда. Тя не се отнася по-специално за данъчни, митнически и административни дела.
3.      В настоящата директива „държави членки“ означава държавите членки с изключение на Дания“.

5        Член 2 от тази директива е озаглавен „Презгранични спорове“ и гласи следното:
„1.      За целите на настоящата директива презграничен спор е такъв, в който страната по спора, която кандидатства за правна помощ по смисъла на настоящата директива, е с местоживеене или обичайно пребиваване в държава членка, различна от държавата членка [на сезирания] съд или [от държавата членка по] изпълнен[ие на] решението.
2.      Държавата членка, в която е местоживеенето на дадена страна, се определя в съответствие с член 59 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела [OВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74].
3.      Моментът за определяне дали съществува презграничен спор е времето, когато се внася молбата в съответствие с настоящата директива“.

6        Член 3 от посочената директива е озаглавен „Право на правна помощ“ и е със следното съдържание:
„1.      Физическите лица, които са страни п[о] спор, който е обхванат от настоящата директива, имат правото да получат подходяща правна помощ, която да гарантира ефективния им достъп до правосъдие, в съответствие с условията на настоящата директива.
2.      Правната помощ се счита за подходяща, когато тя гарантира:
a)      предоставяне на съвет преди съдебния процес с оглед постигане на споразумение преди започване на съдопроизводството;
б)      правна помощ и представителство в съда, както и [освобождаване] или [поемане на] съдебни разноски на получателя, включително разноските по член 7 и таксите за лица, които са упълномощени от съда да извършват действия по време на съдебния процес.
В държави членки, в които губещата страна поема разноските на насрещната страна, ако получателят загуби делото, правната помощ покрива разноските, които се направени от насрещната страна, ако тя би покрила такива разноски, ако получателят е с местоживеене или с обичайно пребиваване в държавата членка [на сезирания] съд […].
[…]“.

7        Член 5 от Директива 2003/8 е озаглавен „Условия относно финансови средства“ и в параграфи 1 и 2 гласи следното:
„1.      Държавите членки предоставят правна помощ на лицата по член 3, параграф 1, които частично или изцяло не са в състояние да поемат съдебните разноски, посочени в член 3, параграф 2, в резултат на тяхното икономическо положение, за да осигурят ефективния им достъп до правосъдие.
2.      Икономическото положение на дадено лице се оценява от компетентния орган на държавата членка [на сезирания] съд[…], [като взема предвид] различни обективни фактори, като доход, [наличен] капитал или положение на семейството, включвайки оценка на средствата на лицата, които финансово зависят от кандидата“.

8        Член 7 от същата директива е озаглавен „Разходи, свързани с презграничния характер на спора“ и гласи следното:
„Правната помощ, която е предоставена в държавата членка [на сезирания] съд, обхваща следните разноски, които са директно свързани с презграничния характер на спора:
а)      устен превод;
б)      писмен превод на документите, които се изискват от съда или от компетентния орган и са представени от получателя и които са необходими за решаване на делото, както и
в)      пътните разноски[, които] кандидат[ът трябва да заплати], когато по закон или от съда на държавата членка се изисква физическото присъствие [на съдебното заседание] на лицата, които [са засегнати от предявяването на претенцията] и [когато] съдът реши, че съответните лице не могат да бъдат изслушани […] по друг [приемлив за съда] начин“.

9        Член 8 от Директива 2003/8 е озаглавен „Раз[носки], които се покриват от държавата членка [по] местоживеене или [по] обичайно пребиваване“ и предвижда:
„Държавата членка, в която кандидатстващият за правна помощ има местоживеене или обичайно пребиваване, предоставя правна помощ по член 3, параграф 2[, която е необходима, за да] покри[е]:
а)      разноски[те за оказаната] [в тази държава членка] помощ[… от] местен адвокат или [от] друго лице, което има право по закон да дава правни съвети […], [до момента, в който в държавата на сезирания съд е получена молбата за правна помощ в съответствие с тази директива];
б)      [разноските за писмен] превод[…] на молба[та] и на необходимите [приложения към нея], когато […] молба[та] е [подадена] пред орган[ите] [на тази] държава членка“.

10      Член 12 от тази директива е озаглавен „Орган, който предоставя правна помощ“ и гласи следното:
„Правната помощ се предоставя или се отказва от компетентния орган на държавата членка, в която се намира съдът, без да се засягат разпоредбите на член 8“.

11      Член 13 от посочената директива е озаглавен „Подаване и предаване на молби за правна помощ“ и гласи следното:
„1.      Молбите за правна помощ могат да се подават пред:
а)      компетентния орган на държавата членка, в която кандидатът има местоживеене или обичайно пребиваване (предаващ орган); или
б)      компетентния орган на държавата членка [на сезирания] съд или в [държавата членка по] изпълн[ение на] решението (получаващ орган).
2.      Молбата за правна помощ се попълва, а [приложените] документи се превеждат на:
а)      официалния език или [на] един от официалните езици на държавата членка на компетентния получаващ орган, който [е същевременно] един от [официалните] езици на [Съюза]; или
б)      друг език, който тази държава членка е посочила, че може да приеме в съответствие с член 14, параграф 3.
[…]
4.      Компетентният предаващ орган съдейства на кандидата, като осигурява молбата да бъде придружена от всички подкрепящи документи, които му е известно, че са необходими, за да може да се вземе решение по молбата. Той също съдейства на кандидата с [осигуряването] на […] необходим[ия писмен] превод на [приложените] документи в съответствие с член 8, буква б).
Компетентният предаващ орган предава молбата на компетентния получаващ орган в другата държава членка в срок от 15 дни от получаването на молбата, надлежно попълнена на един от езиците, посочени в параграф 2, както и на [приложените] документи, които са преведени, когато е необходимо, на един от тези езици.
[…]
6.      Държавата членка [не] може да събира такси за предоставените услуги в съответствие с параграф 4“.
 Германското право

12      Член 114, параграф 1 от Zivilprozessordnung (Гражданскопроцесуален кодекс, наричан по-нататък „ZPO“) предвижда:
„На страна, която поради своето лично и имуществено състояние не може да заплати разноските по заведеното дело, може да заплати само част от тях или може да ги заплати на няколко вноски, се предоставя правна помощ, след като бъде подадена съответна молба, ако предприеманите правни действия за съдебна защита на правата и интересите ѝ имат достатъчно изгледи за успех и не изглеждат очевидно недобросъвестни. По отношение на предоставянето на правна помощ по презгранични спорове в рамките на Европейския съюз се прилагат в допълнение членове 1076—1078“.

13      Член 117 от ZPO предвижда:
„(1)      Молбата за предоставяне на правна помощ се подава до съда, разглеждащ делото по същество; […]
(2)      Към молбата се прилага декларация от съответната страна за личното и имотното състояние (семейно положение, професия, имущество, доходи и задължения), както и съответните доказателства. […]“.

14      Член 1076 от ZPO гласи:
„По отношение на предоставянето на правна помощ по презгранични спорове в рамките на Европейския съюз по реда на Директива [2003/8] се прилагат членове 114—127a, доколкото по-нататък не е предвидено друго […]“.

15      Член 1078 от ZPO има следното съдържание:
„(1)      Компетентен да се произнесе по постъпващите молби за предоставяне на правна помощ по презгранични спорове е съдът, разглеждащ делото по същество, или юрисдикцията, сезирана с принудителното изпълнение. Молбите се съставят на немски език, а към приложените документи се представя техен писмен превод на немски език. […]
[…]“.

16      Член 184, първо изречение от Gerichtsverfassungsgesetz (Закон за устройство на съдилищата) в приложимата му към фактите в главното дело редакция гласи следното:
„Езикът на съдебното производство е немски“.
 Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

17      Видно от акта за преюдициално запитване, с писмени молби от 24 септември 2013 г. и от 21 октомври 2013 г. г‑н Šalplachta, с местоживеене в Чешката република, сезира Arbeitsgericht Zwickau (Съд по трудови спорове Цвикау, Германия) с искане Elektroanlagen & Computerbau да бъде осъдено да му заплати дължимо трудово възнаграждение. Наред с това искане ищецът в главното производство моли също така да му бъде предоставена правна помощ в първоинстанционното производство.

18      С писмена молба от 27 ноември 2013 г. ищецът в главното производство моли обхватът на предоставената правна помощ да бъде разширен до разноските за писмен превод на немски език на документите относно неговите доходи и имущественото му състояние, преведени от преводаческа агенция със седалище в Дрезден (Германия).

19      С определение от 8 април 2014 г. Arbeitsgericht Zwickau (Съд по трудови спорове Цвикау) предоставя на жалбоподателя правна помощ в първоинстанционното производство, но отказва да разшири нейния по отношение на разноските за писмен превод на посочените документи.

20      Подадената от ищеца в главното производство жалба срещу този отказ е отхвърлена от Landesarbeitsgericht Chemnitz (Областен съд по трудови спорове Хемниц) с решение от 15 април 2015 г. Този съд по-специално посочва, че съгласно разпоредбите на Директива 2003/8 разноските за писмен превод на приложените документи към молбата за правна помощ се поемат, когато тази молба се подава до предаващия орган по смисъла на член 13, параграф 1, буква a) от тази директива, тоест до компетентния орган на държавата членка, в която кандидатът има местоживеене или обичайно пребиваване. За разлика от това тези разпоредби не предвиждат поемането на тези разходи, когато молбата се подава, както в настоящия случай, директно до получаващия орган по смисъла на член 13, параграф 1, буква б) от посочената директива, тоест до компетентния орган на държавата членка на сезирания съд, или на държавата членка, в която следва да се изпълни съдебното решение.

21      Освен това запитващата юрисдикция счита, че съгласно членове 114 и 1078 от ZPO правната помощ може да включва само разходите, свързани със съдебното производство. Следователно тази помощ не покрива разноските за писмен превод на документите, които следва да бъдат представени в рамките на производството по разглеждане на молбата за предоставяне на правна помощ, тъй като тези разноски се разглеждат като направени извън съдебното производство.

22      Ищецът в първоинстанционното производство по главното дело подава жалба срещу това решение пред Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия). Този съд счита, че Директива 2003/8 не позволява да се определи по достатъчно ясен начин дали и в каква степен държавата членка на сезирания съд, трябва да поеме разходите за писмен превод на документите, приложени към молбата за правна помощ, когато, както в главното дело, кандидатът за правна помощ сам е възложил превода на тези документи и е подал молбата си направо пред компетентния да разреши делото по същество съд, който е компетентен също да се произнесе по посочената молба в качеството си на получаващ орган по смисъла на член 13, параграф 1, буква б) от тази директива. Жалбоподателят обаче изтъква, че отказът да се разшири обхватът на правната помощ по отношение на разноските за писмен превод на тези документи, дори да се предположи, че той представлява ограничение на ефективния достъп до правосъдие, преследвало законосъобразна цел, а именно да разтовари държавния бюджет на държавата членка на сезирания съд от разноските, които следва по-скоро да бъдат поети от държавата членка, в която кандидатът има местоживеене или обичайно пребиваване.

23      При тези условия Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Изисква ли правото на физическо лице на достъп до правосъдие при презграничен спор по смисъла на членове 1 и 2 от [Директива 2003/8] предоставяната от Федерална република Германия правна помощ да обхваща направените от молителя разноски за писмен превод на декларацията и на приложенията към молбата за предоставяне на правна помощ, при положение че молителят е поискал предоставянето на правна помощ едновременно с предявяването на иска пред разглеждащият главното дело съд, който е и получаващ орган по смисъла на член 13, параграф 1, буква б) от Директивата, като молителят сам е организирал изготвянето на превода?“.
 По преюдициалния въпрос

24      С отправения преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали членове 3, 8 и 12 от Директива 2003/8 в тяхната взаимовръзка следва да бъдат тълкувани в смисъл, че правната помощ, предоставяна от сезирания съд на държавата членка, в която дадено физическо лице с местоживеене или обичайно местопребиваване в друга държава членка е подало молба за предоставяне на правна помощ в рамките на презграничен спор, следва да включва и направените от това лице разноски за писмен превод на приложените документи, необходими за разглеждане на тази молба.

25      За да се отговори на този въпрос, следва да се припомни, че съгласно съображение 5 от Директива 2003/8 тя има за цел да насърчи прилагането на правна помощ при презгранични граждански и търговски дела, така че да се осигури на лица, които не разполагат с достатъчно ресурси, ефективен достъп до правосъдие в съответствие с член 47, трета алинея от Хартата на основните права.

26      В действителност, както се посочва в съображение 6 от тази директива, нито липсата на финансови ресурси на лице, което е страна по спора, нито трудностите, възникващи от презграничния обхват на спора, не е допустимо да възпрепятстват ефективния достъп до правосъдие.

27      В това отношение от посочената директива следва, че езиковите бариери не бива да препятстват възможността за лицата с местоживеене или обичайно пребиваване в дадена държава членка, различна от тази на сезирания съд, да упражни в пълнота правата си пред съдилищата на друга държава членка, когато езикът на производството на последната държава членка е различен от езика в първата държава членка. Това изискване се отнася също така и до документи и приложенията към молбата, които поради презграничния характер на спора са съставени на език, който е различен от езика на производството, и затова трябва да бъдат преведени.

28      В този контекст член 3, параграфи 1 и 2 от посочената директива гарантира правото на физическите лица, които са страни по презграничен спор по граждански и търговски дела, да получат „подходяща“ правна помощ.

29      Що се отнася до процедурата за подаване на молба за правна помощ, член 13, параграф 1 от същата директива предвижда, че за да се гарантира ефективен достъп до правосъдие, кандидатът разполага с две възможности: да може да подаде молба за правна помощ или до компетентния орган на държавата членка, в която е неговото местоживеене или обичайно пребиваване, който в член 13, параграф 1, буква а) от тази директива е определен като „предаващият орган“, или до компетентния орган на държавата членка на сезирания съд или в която се изпълнява съдебното решение, който орган е определен в член 13, параграф 1, буква б) от същата директива като „приемащият орган“.

30      Що се отнася до обхвата на правната помощ, на първо място, член 3, параграф 2 от Директива 2003/8 постановява, че тази помощ се счита за „подходяща“, когато гарантира на лицето, подало молба за предоставяне на съвет преди съдебния процес, правна помощ и процесуално представителство пред съд, както и освобождаване или поемане на съдебните разноски, включително и, при необходимост, на евентуалните разходи, направени от насрещната страна, в случай че получилото правна помощ лице загуби делото.

31      На следващо място, съгласно член 7 от Директивата, правната помощ, предоставена в държавата на сезирания съд, включва поемане на разноските, които са пряко свързани с презграничния характер на спора, по-специално разходите за устен превод, разходите за писмен превод на представени от получателя на правната помощ документи, които са изискани от съда или от компетентния орган и са необходими за решаване на делото, както и евентуалните пътни разноски, които заявителят трябва да направи.

32      Накрая, член 8 от посочената директива, озаглавен „Раз[носки], които се покриват от държавата членка [по] местоживеене или [по] обичайно пребиваване“ предвижда, че тази държава членка поема направените на нейна територия разноски във връзка с помощта, оказана от местен адвокат или от друго лице, което има право по закон да дава правни съвети — до момента, в който молбата за правна помощ е получена в държавата членка на сезирания съд, както и разходите за писмен превод на молбата за правна помощ и приложените документи, необходими за да бъде разгледана тази молба, когато тя е подадена до органите на държавата членка по местоживеене или по обичайно пребиваване.

33      В конкретния случай запитващата юрисдикция обосновава настоящото преюдициално запитване с изпитваните съмнения относно идентификацията на държавата членка, която трябва да осигури поемането на разноските за писмен превод на приложените документи, необходими за да бъде разглеждана молбата за предоставяне на правна помощ, когато кандидатът се е възползвал от възможността, предвидена в член 13, параграф 1, буква б) от Директива 2003/8, и е изпратил това искане направо на получаващия орган.

34      Необходимо е да бъде установено, на първо място, че правната помощ, от която трябва да може да се ползва всяко физическо лице, което е страна по презграничен спор, трябва, съгласно използваните в член 3, параграф 2 от същата директива термини, да бъде „подходяща помощ“, за да се гарантира ефективният достъп до правосъдие.

35      Все пак подаването на молба за предоставяне на правна помощ, без значение дали това е направено пред предаващия орган или пред приемащия орган, както отбелязва по същество генералният адвокат в точка 42 от представеното заключение, представлява предварително условие за гарантирането на ефективен достъп до правосъдие, който Директивата има за цел да гарантира съгласно член 47, параграф 3 от Хартата на основните права.

36      В този контекст следва да се отбележи, че в системата на Директива 2003/8 са от особено значение документите, приложени към молбата за предоставяне на правна помощ. Действително, съгласно член 5, параграф 1 от тази директива правната помощ се предоставя на лица, които изцяло или отчасти не са в състояние да поемат съдебните разноски поради икономическото положение, в което се намират. Съгласно член 5, параграф 2 от посочената директива икономическото положение на дадено лице се оценява от компетентния орган на държавата членка на сезирания съд, като се вземат предвид различни обективни фактори, като доходи, наличен капитал или семейно положение. Ето защо, ако молителят не представи определени документи, удостоверяващи неговото лично и финансово положение, молбата за предоставяне на правна помощ не може да бъде уважена. Посочените документи съставляват предварително условие за получаването на тази помощ.

37      На второ място, следва да се припомни, че съгласно член 12 във връзка със съображение 23 от Директива 2003/8 правната помощ се предоставя или се отказва от държавата членка на сезирания съд, „без да се засягат разпоредбите на член 8“ от същата директива.

38      За целите на главното дело обаче следва да се посочи, че съгласно член 8, буква б) от посочената директива държавата членка, в която потърсилият правна помощ има местоживеене или обичайно местопребиваване, предоставя правната помощ, необходима за покриване на разходите за писмен превод на молбата и на приложенията към нея, необходими за нейното разглеждане, „когато […] молба[та] се внася пред орган[ите на тази] държава членка“.

39      В този контекст уточнението, направено в член 8, буква б), последно изречение от Директива 2003/8, трябва да се тълкува в смисъл, че не въвежда условие, което кандидатите за правна помощ трябва във всички случаи да изпълнят, за да могат да се ползват от покриването на посочените разноски, като това уточнение по-скоро се ограничава да идентифицира хипотезата, в която получателят на правната помощ може да получи покриване на тези разноски в държавата по неговото местоживеене или по неговото обичайно пребиваване, без при това да се изключва възможността за поемане на тези разноски, когато, както в главното производство, молбата е подадена в държавата членка на сезирания съд.

40      С други думи, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 53 от представеното заключение, член 8, буква б) от Директива 2003/8 трябва да се тълкува в смисъл, че — като изключение от общото правило, налагащо държавата членка на сезирания съд да поема разноските, свързани с презграничния характер на спора — държавата членка по местоживеене или по обичайно пребиваване поема разходите за писмен превод на молбата за правна помощ и приложенията към нея, необходими за нейното разглеждане.

41      На трето място, следва да се констатира, че ако се изключи възможността държавата членка на сезирания съд да поема разноските за писмен превод на приложените документи, необходими за разглеждането на молба за правна помощ, това би било в противоречие с преследваните от Директива 2003/8 цели, припомнени в точки 25—27 от настоящото решение, отнасящи се до ефективния достъп до правосъдие при презгранични спорове, тъй като подобно изключване би санкционирало кандидата за правна помощ, когато той реши да подаде молбата си за правна помощ направо пред получаващия орган.

42      Всъщност, както следва от точка 29 от настоящото решение, член 13 от Директива 2003/8 предвижда, че кандидатът за правна помощ може да избира между два алтернативни възможности, като никоя от тях не се ползва с предимство пред другата, и това позволява на кандидата да подаде молбата си за правна помощ или пред предаващият орган, или пред приемащия орган.

43      Ако обаче разноските за писмен превод на приложените документи, необходими за разглеждане на молба за правна помощ, се поемаха единствено когато кандидатът за правна помощ се обръщаше към компетентните органи на държавата членка по неговото местоживеене или по обичайното му пребиваване, това би довело до ситуация, в която получаването на правна помощ за тези разноски би зависело от процесуалната възможност, избрана от заинтересованото лице, и би лишило от смисъл член 13, параграф 1, буква б) от Директива 2003/8, който предвижда възможността за подаване на молбата за правна помощ направо до получаващия орган.

44      Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 46 от представеното заключение, подобно изключване би могло да доведе до по-тежко процесуално разрешение за кандидата за правна помощ. В действителност, вместо да подаде молбата за правна помощ директно до съда, компетентен да разгледа спора по същество, кандидатът би бил принуден да иска образуването на две отделни производства: първото пред компетентния съд на държавата членка на сезирания съд, за да се спазят процесуалните срокове, и другото — пред органите на държавата членка, в която има местоживеене или обичайно местопребиваване — с цел да получи възстановяване на разноските във връзка с молбата за правна помощ.

45      Следователно подобно положение би препятствало упражняването на правото на ефективен достъп до правосъдие, що се отнася до лицето, страна по презграничен спор, което не притежава необходимите средства, за да заплати съдебните разноски, и което се намира в по-трудно положение поради презграничния характер на посочения спор.

46      Освен това следва да се уточни, че съгласно самото ѝ заглавие Директивата 2003/8 е призвана да „подобрява[…] достъпа до правосъдие при презгранични спорове“, като замени системата на сътрудничество в областта на правната помощ, установена с Европейското споразумение на Съвета на Европа за предаване на молби за правна помощ, подписано в Страсбург на 27 януари 1977 г., което предвижда механизми за уведомяване и предаване, без обаче да разглежда въпроса за обхвата на правната помощ в държавата на сезирания съд.

47      С оглед на изложеното на отправения преюдициален въпрос трябва да се отговори, че членове 3, 8 и 12 от Директива 2003/8 в тяхната взаимовръзка следва да бъдат тълкувани в смисъл, че правната помощ, предоставяна от сезирания съд на държавата членка, в която дадено физическо лице с местоживеене или обичайно местопребиваване в друга държава членка е подало молба за предоставяне на правна помощ в рамките на презграничен спор, следва да включва и направените от това лице разноски за писмен превод на приложените документи, необходими за разглеждане на тази молба.
 По съдебните разноски

48      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Членове 3, 8 и 12 от Директива 2003/8/ЕО на Съвета от 27 януари 2003 година за подобряване на достъпа до правосъдие при презгранични спорове чрез установяването на минимални общи правила за правната помощ при такива спорове, в тяхната взаимовръзка, следва да бъдат тълкувани в смисъл, че правната помощ, предоставяна от сезирания съд на държавата членка, в която дадено физическо лице с местоживеене или обичайно местопребиваване в друга държава членка е подало молба за предоставяне на правна помощ в рамките на презграничен спор, следва да включва и направените от това лице разноски за писмен превод на приложените документи, необходими за разглеждане на тази молба.

Подписи

*      Език на производството: немски.