title: Решение на Съда (трети състав) от 6 октомври 2015 г.#A срещу B.#Преюдициално запитване, отправено от High Court of Justice (England & Wales).#Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по дела, свързани с родителска отговорност — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Висящ процес — Член 16 и член 19, параграфи 1 и 3 — Дело за съдебна раздяла в първа държава членка и дело за развод във втора държава членка — Компетентност на първия сезиран съд — Понятие за „установена“ компетентност — Прекратяване на първото дело и образуване на ново дело за развод в първата държава членка — Последици — Часова разлика между държавите членки — Последици за реда за сезиране на съдилищата.#Дело C-489/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      6 октомври 2015 година (
            *
         )
      „Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по дела, свързани с родителска отговорност — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Висящ процес — Член 16 и член 19, параграфи 1 и 3 — Дело за съдебна раздяла в първа държава членка и дело за развод във втора държава членка — Компетентност на първия сезиран съд — Понятие за „установена“ компетентност — Прекратяване на първото дело и образуване на ново дело за развод в първата държава членка — Последици — Часова разлика между държавите членки — Последици за реда за сезиране на съдилищата“
      По дело C‑489/14,
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Обединеното кралство), с акт от 31 октомври 2014 г., постъпил в Съда на 4 ноември 2014 г., в рамките на производство по дело

         A

      срещу

         B,

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: M. Ilešič, председател на състава, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas и C. G. Fernlund (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: P. Cruz Villalón
      секретар: I. Illéssy, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 1 юни 2015 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за A, от T. Amos, QC, и H. Clayton, barrister,

               —

               за правителството на Обединеното кралство, от М. Holt, в качеството на представител, подпомаган от M. Gray, barrister,

               —

               за Европейската комисия, от М. Wilderspin, в качеството на представител,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 септември 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа А и г‑н В във връзка с развода им.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

      Регламент № 2201/2003

               3

               Член 3 от Регламент № 2201/2003 е озаглавен „Обща компетентност“ и параграф 1 от него съдържа приложимите правила за определянето на компетентния съд в зависимост от местопребиваването на единия или на двамата съпрузи, гражданството им или, когато става дума за Обединеното кралство, техния общ „domicile“.

               4

               Член 16 от този регламент е озаглавен „Сезиране на съда“ и гласи:
               „По смисъла на настоящия член, съдът се смята за сезиран […]:

                        а)

                        към момента на подаване на исковата молба или на документ, имащ същото значение в съда, при условие че ищецът не е пропуснал впоследствие да предприеме действията, необходими за връчването на съответните документи на ответника;
                        или

                        б)

                        ако документът трябва да бъде връчен преди да бъде депозиран в съда, към момента, когато бъде получен от органа, компетентен да извърши връчването, при условие че ищецът не е пропуснал впоследствие да предприеме действията, необходими за депозирането на документа в съда“.

               5

               Член 19 от Регламента е озаглавен „Висящ процес и свързани искове“ и предвижда:
               „1.   Когато делата за развод, законна раздяла или унищожаване на брака между същите страни са заведени пред съдилища в различни държави членки, съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира съдебното производство до установяване на компетентността на първия сезиран съд.
               2.   Когато производството, отнасящо се до родителската отговорност по отношение на същото дете и включващо същото основание, е [образувано] пред съдилищата на различни държави членки, съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира съдебното производство до установяване на компетентността на съда, който първи е сезиран.
               3.   След установяване на компетентността на първия сезиран съд, съдът пред който искът е предявен по-късно, се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд.
               В този случай страната, която е завела иск пред съда, сезиран по-късно, може да заведе същия иск пред съда, сезиран по-рано“.

         Регламент (ЕО) № 44/2001

               6

               Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74) е отменен с Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (OB L 351, стр. 1).

               7

               Член 27 от Регламент № 44/2001 е част от глава II, раздел 9, озаглавен „Висящ процес (Lis pendens) — свързани искове“, и предвижда:
               „1.   Когато дела с един и същ предмет и между същите страни[…] са заведени в съдилищата на различни държави членки, всеки съд, различен от първия сезиран съд, спира разглеждането на делото служебно, докато бъде установена компетентността на първия сезиран съд.
               2.   Когато [се] установи компетентността на първия сезиран съд, всеки друг съд, различен от първия сезирания съд, се отказва от компетентност в полза на този съд“.

         Брюкселската конвенция

               8

               В отношенията между държавите членки Регламент № 44/2001 заменя Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последващите конвенции за присъединяването към нея на новите държави членки (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).

               9

               Член 21 от Брюкселската конвенция, който е включен в дял II, раздел 8 („Висящи процеси и свързани искове“), предвижда:
               „Когато пред съдилищата на различни договарящи държави бъдат заведени дела с един и същ предмет и между същите страни, всички съдилища с изключение на първия сезиран съд спират производството служебно, докато бъде установена компетентността на първия сезиран съд.
               След като компетентността на първия сезиран съд бъде установена, всеки друг съд освен него се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд“.

         Френското право

               10

               Член 1111 от Code de procédure civile (Гражданският процесуален кодекс) гласи:
               „Когато след изслушване на съпрузите относно причините за разстройството на брака установи, че ищецът поддържа иска си, съдът се произнася с определение, с което може съгласно член 252‑2 от Гражданския кодекс да напъти страните към нов опит за помирение или да даде веднага разрешение на съпрузите да предявят същинското искане за развод.
               И в двата случая съдът може да разпореди някои или всички привременни мерки, предвидени в членове 254—257 от Гражданския кодекс.
               Когато дава разрешение за предявяване на същинското искане за развод, съдът напомня в своето определение сроковете по член 1113 от настоящия кодекс“.

               11

               Член 1113 от посочения кодекс гласи:
               „В срок от три месеца от произнасянето на определението само съпругът, който е подал първоначалната искова молба, може да предяви същинско искане за развод.
               В случай на помирение между съпрузите или ако не е предявено същинско искане за развод в срок от тридесет месеца от произнасянето на определението, всички установени с определението мерки изгубват действие, включително разрешението за предявяване на същинското искане за развод“.

               12

               Съгласно член 1129 от същия кодекс „[п]роизводството за съдебна раздяла се урежда по правилата, предвидени за производството за развод“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               13

               На 27 февруари 1997 г. френските граждани г‑жа А и г‑н В сключват брак във Франция, като преди това сключват брачен договор по френското право, предвиждащ режим на имуществена разделност. През 2000 г. двамата се установяват в Обединеното кралство. През 1999 г. им се раждат две деца, близнаци, а през 2001 г. се ражда третото им дете. Семейството остава да живее в Обединеното кралство до юни 2010 г., когато съпрузите се разделят вследствие на това, че г‑н В напуска семейното жилище.

               14

               На 30 март 2011 г. г‑н В подава молба за съдебна раздяла пред съдията по семейни дела към Tribunal de grande instance de Nanterre (Окръжен съд Нантер) (Франция).

               15

               На 19 май 2011 г. в отговор на заведеното от съпруга ѝ дело г‑жа А подава пред Child support Agency (Агенция за закрила на детето) молба за издръжка за децата, за които се грижи тя, а след това, на 24 май 2011 г., подава молба за развод и отделна молба за издръжка пред съдилищата на Обединеното кралство.

               16

               На 7 ноември 2012 г. обаче на основание член 19 от Регламент № 2201/2003 High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Висш съд, Англия и Уелс, отделение по семейни дела) прекратява производството по молбата за развод със съгласието на г‑жа А.

               17

               На 15 декември 2011 г. съдията по семейни дела към Tribunal de grande instance de Nanterre издава определение, с което констатира невъзможност за помирение и постановява, че отнасящите се до децата въпроси, включително исканията за издръжка, трябва да бъдат решени в Обединеното кралство, а френските съдилища са компетентни да допуснат някои привременни мерки. Той разпорежда г‑н В да плаща на г‑жа А месечна издръжка в размер на 5000 EUR. Определението е обжалвано по въззивен ред и на 22 ноември 2012 г. е потвърдено с решение на Cour d’appel de Versailles (Версайски апелативен съд) (Франция).

               18

               Запитващата юрисдикция пояснява, че тъй като не е предявено същинско искане за съдебна раздяла в срока от 30 месеца след произнасянето на определението на френския съд, с което се констатира невъзможност за помирение, разпоредените с определението мерки изгубват действие, считано от полунощ на 16 юни 2014 г.

               19

               На 17 декември 2012 г. г‑н В подава молба за развод пред френски съд. На 11 юли 2013 г. обаче производството е прекратено, по съображение че не може да се иска развод, докато е в ход производство по съдебна раздяла.

               20

               На 13 юни 2014 г. г‑жа А подава нова молба за развод пред съд в Обединеното кралство. Запитващата юрисдикция пояснява, че г‑жа А предявява искане — което обаче е отхвърлено — искът ѝ за развод да се смята за предявен на 17 юни 2014 г., една минута след полунощ.

               21

               На 17 юни 2014 г. в 8,20 ч. френско време г‑н В на свой ред подава втора молба за развод пред френски съд. Запитващата юрисдикция отбелязва, че тогава в Обединеното кралство е 7,20 ч., а по това време на деня не е възможно да бъде предявен иск пред съд в Обединеното кралство.

               22

               На 9 октомври 2014 г. г‑н B подава искане до запитващата юрисдикция да прекрати делото по молбата за развод, подадена от г‑жа A в Обединеното кралство, или да отхвърли тази молба, по съображение че компетентността на френските съдилища е установена — несъмнено и без възможност за оспорване — по смисъла на член 19, параграф 3 от Регламент № 2201/2003.

               23

               Запитващата юрисдикция смята, че когато сезира френските съдилища с молби за развод, г‑н B всъщност цели да отнеме на г‑жа A възможността да води дело за развод в Обединеното кралство. Всъщност, преди да подаде молба за развод във Франция, той не оттегля молбата си за съдебна раздяла, за да не може в интервала между тези дела г‑жа А да предяви иск за развод в Обединеното кралство и да издейства произнасяне на съд на тази държава членка по всички свързани с развода въпроси, и в частност по имуществените въпроси. Според запитващата юрисдикция с процесуалните си действия г‑н В злоупотребява с правата си по Регламент № 2201/2003, в разрез с волята на законодателя на Европейския съюз.

               24

               Запитващата юрисдикция констатира, че г‑н В на практика не е предприемал никакви процесуални действия по делото за съдебна раздяла, и изразява съмнения дали при това положение може да се смята, че компетентността на френския съд е „установена“ по смисъла на член 19, параграфи 1 и 3 от посочения регламент.

               25

               При тези обстоятелства High Court of Justice (England & Wales), Family Division, решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Какво означава „установяване“ за целите на член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент № 2201/2003 при следните обстоятелства:

                                 а)

                                 ищецът по делото пред първия сезиран съд (наричано по-нататък „първото дело“) фактически не предприема никакви действия след първото заседание, и по-специално не предявява същинско искане (assignation) за съдебна раздяла до изтичането на срока, след който се прекратява производството по исковата му молба (requête), в резултат на което първото дело се прекратява без постановяване на решение с изтичането на предвидения съгласно приложимото (френско) право срок, а именно 30 месеца след помирителното заседание;

                                 б)

                                 първото дело се прекратява на посоченото основание съвсем скоро (3 дни) след завеждането на дело в Обединеното кралство пред съд, пред който искът е предявен по-късно (наричано по-нататък „второто дело“), поради което няма постановено съдебно решение във Франция, нито какъвто и да било риск от противоречие между първото и второто дело; и

                                 в)

                                 поради часовата зона, в която се намира Обединеното кралство, след прекратяване на първото дело ищецът по него винаги би могъл да предяви иск за развод във Франция, преди ищецът (по второто дело) да може да предяви иск за развод в Обединеното кралство?

                        2)

                        В частност терминът „установяване“ означава ли, че ищецът по първото дело трябва с дължимата грижа и бързина да предприема действия с оглед разрешаване на спора (от съда или чрез постигане на споразумение), или след установяване на компетентността на съд по негов избор на основание член 3 и член 19, параграф 1 [от Регламент № 2201/2003] може да не предприема каквито и да било съществени действия в това отношение, като цели само прекратяване на второто дело и блокиране на разрешаването на спора като цяло?“.

         По преюдициалните въпроси

               26

               С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали когато става дума за дело за съдебна раздяла и дело за развод, водени между едни и същи страни пред съдилища на две държави членки, член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент № 2201/2003 трябва да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство, в който делото пред първия сезиран съд в първата държава членка се прекратява след сезирането на втория съд във втората държава членка, компетентността на първия сезиран съд трябва да не се смята за установена. Запитващата юрисдикция иска по-конкретно да установи дали за отговора на този въпрос е релевантно обстоятелството, че първото дело е прекратено съвсем малко преди образуването на трето дело в първата държава членка, както и от значение ли са поведението на ищеца по първото дело, по-точно липсата на грижливо водене на делото от негова страна, и наличието на часова разлика между съответните държави членки, която би позволила сезиране на съдилищата на първата държава членка преди сезирането на съдилищата на втората.

               27

               Следва най-напред да се констатира, че член 19 от Регламент № 2201/2003 има текст, близък до този на член 27 от Регламент № 44/2001, който заменя член 21 от Брюкселската конвенция, и въвежда механизъм, еквивалентен на механизма, предвиден в двете последно споменати разпоредби за случаите на висящ процес. Ето защо трябва да се вземат предвид съображенията на Съда относно тези разпоредби.

               28

               В това отношение следва да се отбележи, че подобно на приетото за член 27 от Регламент № 44/2001 и член 21 от Брюкселската конвенция, понятието „установена компетентност“ по член 19 от Регламент № 2201/2003 трябва да се тълкува самостоятелно, с оглед на системата и целите на акта, в който се съдържа (вж. в този смисъл решения Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, т. 13 и Cartier parfums-lunettes и Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, т. 32).

               29

               Що се отнася до целите на правилата за висящ процес по член 19 от Регламент № 2201/2003, следва да се отбележи, че тези правила са предназначени да възпрепятстват воденето на паралелни производства пред съдилищата в различни държави членки и евентуалното постановяване на противоречащи си съдебни решения в резултат от това (вж. решение Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, т. 64). За тази цел законодателят на Съюза е въвел ясен и ефикасен механизъм за решаване на случаите на висящ процес (вж. по аналогия отнасящото се до Регламент № 44/2001 решение Cartier parfums-lunettes и Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, т. 40).

               30

               Както следва от думите „първия сезиран съд“ и „съдът, пред който искът е предявен по-късно“, използвани в член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент № 2201/2003, този механизъм се основава на хронологичната поредност, в която са сезирани съдилищата.

               31

               За да се определи моментът, в който даден съд се смята за сезиран, и съответно да се установи кой е първият сезиран съд, следва да се прилага член 16 от този регламент, който е озаглавен „Сезиране на съда“.

               32

               Съгласно текста на въпросния член 16 в зависимост от избрания в приложимото национално право вариант съдът се смята за сезиран или към момента на подаването в съда на исковата молба или на документ, имащ същото значение, или — ако документът трябва да бъде връчен, преди да бъде депозиран в съда — към момента, когато бъде получен от компетентния орган. Съдът обаче се смята за сезиран само при условие че ищецът не е пропуснал впоследствие да предприеме — при първия вариант — действията, необходими за връчването на съответните документи на ответника, или — при втория вариант — действията, необходими за депозирането на документа в съда.

               33

               За да се определи оттук нататък дали е налице висящ процес, от текста на член 19, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 следва, че за разлика от правилата по член 27, параграф 1 от Регламент № 44/2001, които се прилагат за гражданските и търговските дела, съответните правила за брачните дела не изискват предявените пред съдилищата на различни държави членки искания да са с еднакъв предмет и еднакво основание. Както отбелязва генералният адвокат в точка 76 от заключението си, важното е исканията да се отнасят до едни и същи страни, но иначе може да са с различен предмет, стига да става дума за законна раздяла, развод или унищожаване на брака. Това тълкуване намира подкрепа в сравнението между параграф 1 и параграф 2 от член 19 от Регламент № 2201/2003, което показва, че само параграф 2, който се отнася до исковете в областта на родителската отговорност, се прилага при условие предметът и основанието на предявените искове да са еднакви. Следователно състояние на висящ процес може да е налице, когато са сезирани, както в случая в главното производство, две съдилища в различни държави членки, едното — с иск за съдебна раздяла, а другото — с иск за развод, или пък когато и двете са сезирани с искове за развод.

               34

               При подобни обстоятелства, ако страните са едни и същи, в съответствие с текста на член 19, параграф 1 от упоменатия регламент съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира служебно съдебното производство до установяване на компетентността на съда, който е сезиран първи. В това отношение следва да се приеме, че даденото от Съда тълкуване на член 27 от Регламент № 44/2001 важи и за член 19, параграф 1 от Регламент № 2201/2003. Съответно, за да е установена компетентността на първия сезиран съд по смисъла на член 19, параграф 1 от този регламент, достатъчно е първият сезиран съд да не е отклонил служебно своята компетентност и никоя от страните да не я е оспорила преди или до изявлението, което съгласно неговото национално право се счита за първото защитно действие по същество пред този съд (вж. по аналогия решение Cartier parfums-lunettes и Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, т. 44).

               35

               Когато компетентността на този съд се смята за установена от гледна точка на правилата по член 3 от Регламент № 2201/2003, съдът, пред който искът е предявен по-късно, се десезира в полза на първия сезиран съд в съответствие с член 19, параграф 3 от този регламент.

               36

               В конкретния случай, видно от определението за липса на възможност за помирение, постановено на 15 декември 2011 г. от съдията по семейни дела към Tribunal de grande instance de Nanterre по първото дело, тоест по делото за съдебна раздяла, образувано по молба на г‑н B на 30 март 2011 г., компетентността на този съд и фактът на надлежното му сезиране не са оспорени.

               37

               За да е налице състояние на висящ процес обаче, е важно образуваните дела между същите страни и с предмет искания за развод, законна раздяла или унищожаване на брака да са едновременно висящи пред съдилища на различни държави членки. Когато са образувани две дела пред съдилища на различни държави членки, с прекратяването на едното от тях отпадат рискът от постановяване на несъвместими решения и съответно състоянието на висящ процес по смисъла на член 19 от Регламент № 2201/2003. Оттук следва, че дори да се допусне, че компетентността на първия сезиран съд е била установена по първото дело, вече не е налице състояние на висящ процес и следователно тази компетентност не е установена.

               38

               Това е така при прекратяване на делото пред първия сезиран съд. В тази хипотеза съдът, пред който искът е предявен по-късно, става първи сезиран съд от момента на прекратяването на това дело.

               39

               Делото в главното производство видимо се отнася до такъв случай.

               40

               Всъщност, когато на 13 юни 2014 г. съдът в Обединеното кралство е сезиран с иск за развод, пред съдията по семейни дела към Tribunal de grande instance de Nanterre вече е имало подадена молба за съдебна раздяла, поради което възниква състояние на висящ процес до полунощ на 16 юни 2014 г. От този момент нататък, тоест от нула часа на 17 юни, делото пред първия сезиран съд — френският, е прекратено като следствие от това, че изгубват действието си мерките, разпоредени с постановеното от този съд определение за липса на възможност за помирение, и при това положение сезиран със спор в някоя от областите по член 19, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 остава единствено съдът в Обединеното кралство, който е сезиран на 13 юни 2014 г. Делото за развод, образувано пред френски съд на 17 юни 2014 г., е образувано по-късно от делото пред този съд в Обединеното кралство. Като се имат предвид установените в този регламент правила за хронологичност, следва да се констатира, че при тази последователност на събитията посоченият съд в Обединеното кралство вече се явява първият сезиран съд, стига сезирането му да е надлежно от гледна точка на правилата по член 16 от Регламента.

               41

               Следва да се уточни, че макар към момента на сезирането му на 13 юни 2014 г. да е имало образувано друго дело пред френски съд, това обстоятелство изобщо не е пречка сезирането на съда в Обединеното кралство да е надлежно от гледна точка на правилата по член 16 от Регламента.

               42

               Следователно в случай като описания в точка 40 от настоящото решение, в който воденото пред френския съд дело за съдебна раздяла е прекратено поради изтичане на законовите срокове, от момента на прекратяването му престават да са изпълнени критериите за наличие на висящ процес и съответно компетентността на този съд трябва да не се смята за установена.

               43

               От изложеното по-горе следва, че поведението на ищеца по първото дело, и в частност евентуалната липса на грижливо водене на делото от негова страна, не е от значение за преценката дали е установена компетентността на първия сезиран съд.

               44

               Що се отнася до часовата разлика между съответните държави членки, която би позволила да се предяви иск във Франция, преди да е възможно такъв да бъде предявен в Обединеното кралство, и която би могла да е неизгодна за някои ищци като г‑жа A, тази разлика не само че видимо не създава неблагоприятни последици за ищеца в случай като разглеждания в главното производство, но и при всички случаи не е годна да осуети прилагането на правилата за висящ процес по член 19 от Регламент № 2201/2003, които — във връзка с правилата по член 16 от Регламента — се основават на хронологичното предимство.

               45

               По всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че когато става дума за дело за съдебна раздяла и дело за развод, водени между едни и същи страни пред съдилища на две държави членки, член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент № 2201/2003 трябва да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство, в който делото пред първия сезиран съд в първата държава членка се прекратява след сезирането на втория съд във втората държава членка, критериите за наличие на висящ процес вече не са изпълнени и съответно компетентността на първия сезиран съд трябва да не се смята за установена.

               46

               Обстоятелството, че първото дело е прекратено съвсем малко преди образуването на трето дело пред съд на първата държава членка, е без значение.

               47

               Без значение са и поведението на ищеца по първото дело, в частност липсата на грижливо водене на делото от негова страна, както и наличието на часова разлика между съответните държави членки, която би позволила сезиране на съдилищата на първата държава членка преди сезирането на съдилищата на втората.

         По съдебните разноски

               48

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Когато става дума за дело за съдебна раздяла и дело за развод, водени между едни и същи страни пред съдилища на две държави членки, член 19, параграфи 1 и 3 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, трябва да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство, в който делото пред първия сезиран съд в първата държава членка се прекратява след сезирането на втория съд във втората държава членка, критериите за наличие на висящ процес вече не са изпълнени и съответно компетентността на първия сезиран съд трябва да не се смята за установена.

                     Подписи

            (
            *
         )   Език на производството: английски.


Решение на Съда от 5 април 1990 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка. # Дело C-6/89.


title: Решение на Съда (втори състав) от 14 октомври 2010 г.#Günter Fuß срещу Stadt Halle.#Искане за преюдициално заключение: Verwaltungsgericht Halle - Германия.#Социална политика - Защита на безопасността и здравето на работниците - Директива 2003/88/ЕО - Организация на работното време - Пожарникари, работещи в обществения сектор - Оперативна служба - Член 6, буква б) и член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) - Максимална продължителност на седмично работно време - Отказ за полагане на труд, при който се превишава това работно време - Принудително преместване в друга служба - Непосредствено действие - Последици за националните юрисдикции.#Дело C-243/09.

text:
      Дело C-243/09
      Günter Fuß
      срещу
      Stadt Halle
      (Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Halle)
      „Социална политика — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 2003/88/ЕО — Организация на работното време — Пожарникари, работещи в обществения сектор — Оперативна служба — Член 6, буква б) и член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) — Максимална продължителност на седмичното работно време — Отказ за полагане на труд, при който се превишава това работно време — Принудително преместване в друга служба — Непосредствено действие — Последици за националните юрисдикции“
      Резюме на решението
      1.        Социална политика — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 2003/88 относно някои аспекти на организацията
            на работното време
      (член 6, буква б) от Директива 2003/88 на Европейския парламент и на Съвета)
      2.        Социална политика — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 2003/88 относно някои аспекти на организацията
            на работното време — Член 6, буква б) — Непосредствено действие
      (член 6, буква б) от Директива 2003/88 на Европейския парламент и на Съвета)
      1.        Член 6, буква б) от Директива 2003/88 относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл,
         че не допуска национална правна уредба, която позволява на работодател от обществения сектор да премести принудително в друга
         служба работник, нает като пожарникар в оперативна служба, с мотива, че той е поискал в последната служба да се спазва предвидената
         в тази разпоредба максимална средна продължителност на седмичното работно време. В това отношение е без значение обстоятелството,
         че вследствие на преместването работникът не понася конкретни вреди, различни от настъпилите в резултат на нарушението на
         посочения член 6, буква б).

      (вж. точки 53—55 и диспозитива)
      2.        Член 6, буква б) от Директива 2003/88 относно някои аспекти на организацията на работното време отговаря на всички необходими
         условия, за да породи непосредствено действие, като се има предвид, че възлага по недвусмислен начин на държавите членки задължение
         за постигането на точен резултат, без никакви придружаващи условия по отношение на прилагането на установеното в него правило,
         което се състои в определянето на горна граница от 48 часа за средната продължителност на седмичното работно време, включително
         извънредния труд. Обстоятелството, че Директивата позволява на държавите членки да дерогират член 6 от нея, не засяга точния
         и безусловен характер на член 6, буква б). Всъщност възможността държавите членки да не прилагат член 6 е поставена в зависимост
         от изпълнението на всички посочени в член 22, параграф 1, първа алинея от същата директива условия, като по този начин е възможно
         да се установи минималната защита, която при всички случаи следва да бъде предвидена.

      Поради това нает в обществения сектор работник има право да се позове пряко на разпоредбите на член 6, буква б) от Директива
         2003/88 спрямо своя работодател, за да изиска спазването на гарантираното от посочената разпоредба право средната продължителност
         на седмичното работно време да не превишава 48 часа. В това отношение националните юрисдикции и административните органи,
         в това число органите на местно самоуправление, имат задължението да приложат правото на Съюза в неговата цялост и да защитят
         правата, които то дава на частноправните субекти, като при необходимост оставят без приложение разпоредбите от вътрешното
         право, които са в противоречие с него.

      Принудителното преместване с мотива, че работникът е поискал да се спазва предвидената в посочената разпоредба максимална
         средна продължителност на седмичното работно време, има за последица пълното обезсмисляне на предоставеното от тази разпоредба
         право. Подобна мярка премахва полезното действие на разпоредбата по отношение на работника. Поради това е очевидно, че такава
         мярка не осигурява нито пълното прилагане на посочения член 6, буква б) от Директива 2003/88, нито защитата на правата, които
         тази разпоредба предоставя на работниците в съответната държава членка.

      Освен това основното право на ефективна съдебна защита, гарантирано от член 47 от Хартата на основните права на Европейския
         съюз, която съгласно член 6, параграф 1, първа алинея ДЕС има „същата юридическа сила като Договорите“, ще се окаже съществено
         засегнато, ако работодател, който в отговор на подадена от работник жалба или заведено от него дело с оглед на осигуряване
         на спазването на разпоредби от дадена директива, целяща да защити неговата безопасност и здраве, има право да предприеме ответна
         мярка. Всъщност опасението от подобна мярка, срещу която не би съществувал съдебен способ за защита, може да възпре работниците,
         които се считат за ощетени от приетата от техния работодател мярка, да предявят правата си по съдебен ред и следователно може
         сериозно да застраши осъществяването на преследваната от Директивата цел.

      (вж. точки 57—61, 63, 65 и 66)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      14 октомври 2010 година(*)

      „Социална политика — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 2003/88/ЕО — Организация на работното време — Пожарникари, работещи в обществения сектор — Оперативна служба — Член 6, буква б) и член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) — Максимална продължителност на седмичното работно време — Отказ за полагане на труд, при който се превишава това работно време — Принудително преместване в друга служба — Непосредствено действие — Последици за националните юрисдикции“
      По дело C‑243/09
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Verwaltungsgericht Halle (Германия) с акт от 25 март
         2009 г., постъпил в Съда на 3 юли 2009 г., в рамките на производство по дело

      Günter Fuß
      срещу
      Stadt Halle,

      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състав, г‑н Ал. Арабаджиев, г‑н A. Rosas, г‑н U. Lõhmus и г‑н A.
         Ó Caoimh (докладчик), съдии,

      генерален адвокат: г-н P. Mengozzi,
      секретар: г‑н A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н Fuß, от адв. M. Geißler, Rechtsanwalt,
      –        за Stadt Halle, от г‑н M. Willecke, в качеството на представител,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑н C. Blaschke, в качеството на представители,
      –        за австрийското правителство, от г‑жа C. Pesendorfer, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н V. Kreuschitz и г‑н M. van Beek, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) от Директива 2003/88/ЕО на
         Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (OВ L 299,
         стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Fuß и неговия работодател Stadt Halle [община Хале] във връзка с принудителното
         му преместване в служба, различна от тази, в която преди това е бил назначен като пожарникар.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съображение 1 от Директива 2003/88 предвижда, че с оглед постигането на по-голяма яснота с нея се пристъпва към кодифициране
         на разпоредбите на Директива 93/104/ЕО на Съвета от 23 ноември 1993 година относно някои аспекти на организацията на работното
         време (ОВ L 307, стр. 18), изменена с Директива 2000/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 2000 година (ОВ
         L 195, стр. 41, наричана по-нататък „Директива 93/104“). Директиви 93/104 и 2000/34 е трябвало да бъдат въведени във вътрешното
         право на държавите членки най-късно съответно до 23 ноември 1996 г. и 1 август 2003 г.

      4        Съгласно член 1 от Директива 2003/88, озаглавен „Предмет и приложно поле“:

      „1.      Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
      2.      Настоящата директива се прилага за:
      a)      минималната продължителност на междудневната почивка, междуседмичната почивка и годишния отпуск, на почивките в работно време
         и максималната продължителност на седмично работно време, и

      […]“
      5        Член 6 от същата директива, озаглавен „Максимална продължителност на седмично работно време“, предвижда:

      „Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че при съблюдаване на необходимостта от опазване на безопасността
         и здравето на работниците:

      a)      продължителността на седмичното работно време се ограничава чрез законови, подзаконови или административни разпоредби, или
         чрез колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори;

      б)      средното работно време за всеки седемдневен период, включително извънредния труд, не надвишава 48 часа“.
      6        Член 15 от посочената директива, озаглавен „По-благоприятни разпоредби“, гласи:

      „Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни
         разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават
         прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата
         на безопасността и здравето на работниците“.

      7        Член 17 от Директива 2003/88, озаглавен „Дерогации“, предвижда:

      „1.      При надлежно съблюдаване на общите принципи за защита на безопасността и здравето на работниците, държавите членки могат да
         дерогират разпоредбите на членове 3—6, 8 и 16, когато поради специфичните характеристики на съответната дейност, продължителността
         на работното време не се измерва и/или определя предварително или може да се определя от самите работници, […]

      […]
      3.      В съответствие с параграф 2 от настоящия член, се допуска дерогиране на разпоредбите на членове 3, 4, 5, 8 и 16:
      […]
      в)      в случай на дейности, свързани с непрекъснато обслужване или производство, по-конкретно:
      […]
      iii)      услуги, свързани с […] пожарна служба и гражданска защита“.
      8        Член 22, параграф 1, първа алинея от Директивата гласи следното:

      „Държава членка може да не прилага разпоредбите на член 6, като същевременно съблюдава общите принципи за защита на безопасността
         и здравето на работниците, при условие че предприема необходимите мерки, за да гарантира, че:

      a)      никой работодател не изисква от работник да работи средно повече от 48 часа през период от седем дни, изчислени за референтния
         период, посочен в член 16, буква б), освен ако преди това [не] е получил съгласието на работника да извършва такава работа;

      б)      никой работник не претърпява вреди от работодателя си за това, че не желае да даде съгласието си за извършване на такава работа;
      в)      работодателят води актуална документация за всички работници, които извършват такава работа;
      г)      документацията се предоставя на разположение на компетентните органи, които от съображения, свързани с безопасността и/или
         здравето на работниците, могат да забраняват или ограничават възможността за превишаване на максималната седмична продължителност
         на работно време;

      д)      по искане на компетентните органи, работодателят им предоставя информация за случаите, в които работниците са дали съгласие
         да работят средно повече от 48 часа през период от седем дни, изчислени за референтния период, посочен в член 16, буква б)“.

      9        Съгласно член 28 от Директива 2003/88 тя влиза в сила на 2 август 2004 г.

       Национална правна уредба
      10      Член 2, параграф 1 от Наредбата за работното време на пожарникарите, служители в градските и общинските противопожарни служби
         в провинция Саксония-Анхалт (Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der
         Städte und Gemeinden des Landes Sachsen-Anhalt) от 7 октомври 1998 г. (наричана по-нататък „ArbZVO-FW 1998“), която е в сила
         до 31 декември 2007 г., предвижда:

      „Нормалната продължителност на работното време на служителите, работещи на смени, чиято седмична дейност се осъществява основно
         в дежурния център, е средно 54 часа. […]“

      11      Считано от 1 януари 2008 г. ArbZVO-FW 1998 е заменен с ArbZVO-FW от 5 юли 2007 г. (наричана по-нататък „ArbZVO-FW 2007“).

      12      Член 2, параграф 1 от ArbZVO-FW 2007 гласи:

      „Нормалната продължителност на седмичното работно време на служителите възлиза на 48 часа, като тя е определена средно за
         годината и включва извънредния труд“.

      13      Член 4 от ArbZVO-FW 2007, озаглавен „Индивидуални споразумения“, гласи следното:

      „1.      При спазване на общите принципи за защита на безопасността и здравето, продължителността на работата на смени може да надхвърля
         нормалната средна продължителност по член 2, параграф 1, ако засегнатите лица посочат, че са съгласни и работодателят представи
         доказателство за това.

      2.      Съгласието по параграф 1 може да бъде оттеглено с шестмесечно предизвестие. Заинтересованите лица се уведомяват за това писмено“.
      14      Член 612 a от Гражданския кодекс (Bürgerliches Gesetzbuch) предвижда, че при договаряне с работник или при приемане на мерки
         спрямо него работодателят не може да го поставя в по-неблагоприятно положение, поради това че законно е упражнил правата си.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      15      Г-н Fuß е нает на работа от Stadt Halle на 10 май 1982 г. След като през 1998 г. е назначен за служител на длъжност старши
         пожарникар („Oberbrandmeister“), на 15 декември 2005 г. той преминава на длъжност главен пожарникар („Hauptbrandmeister“).

      16      До 4 януари 2007 г. г‑н Fuß работи в оперативната служба „Противопожарна защита“ на пожарникарите от Stadt Halle в качеството
         на командир на машина. Графикът на работа предвижда работното му време да бъде със средна продължителност от 54 часа седмично.

      17      По време на събрание на персонала, проведено в началото на 2006 г., ръководството на Stadt Halle уведомява членовете на оперативната
         служба, че ако бъде изискано спазването на Директива 2003/88, ще се наложи служители да бъдат преместени в командния оперативен
         център.

      18      Като се позовава на Определение от 14 юли 2005 г. по дело Personalrat der Feuerwehr Hamburg (C‑52/04, Recueil, стр. I‑7111),
         с писмо от 13 декември 2006 г. г‑н Fuß иска седмичното му работно време да не превишава занапред максималната средна граница
         от 48 часа, предвидена в член 6, буква б) от Директива 2003/88. Със същото писмо г‑н Fuß иска да бъде обезщетен за незаконно
         положения от него извънреден труд в периода от 1 януари 2004 г. до 31 декември 2006 г.

      19      С решение от 18 декември 2006 г. Stadt Halle въвежда план за разпределение на персонала, по силата на който свободна длъжност
         в командния оперативен център на противопожарната служба, определена за заемане на ротационен принцип, следва да се заеме
         от 1 април 2007 г., за да се избегнат слабости в организацията на службата.

      20      На 21 декември 2006 г. г‑н Fuß провежда разговор със своя работодател във връзка с намерението на последния да го премести
         на споменатата длъжност. По време на този разговор г‑н Fuß посочва, че желае да продължи да работи в оперативната служба.

      21      С решение от 2 януари 2007 г. Stadt Halle премества г‑н Fuß за ограничен период, а именно от 5 януари 2007 г. до 31 март 2009 г.,
         в командния център с обосновката, че преместването е необходимо с оглед на организацията на службата (наричано по-нататък
         „решение за преместване“). Според Stadt Halle за разглежданата длъжност се изисква квалификация за длъжност главен пожарникар,
         многогодишен опит като командир на машина и квалификация за оказване на първа медицинска помощ. Освен това преместването по-конкретно
         щяло да позволи на г‑н Fuß да работи в рамките на максималната седмична продължителност от 48 часа.

      22      След преместването си г‑н Fuß работи по 40 часа седмично, без да има вече задължение да дава дежурства с продължителност от
         24 часа. От друга страна, предвид по-малкия брой часове от неблагоприятното работно време (нощно време, неделни и официални
         празнични дни) той получава специална надбавка в по-нисък размер за положения през тези часове труд.

      23      На 4 януари 2007 г. г‑н Fuß подава жалба по административен ред пред Stadt Halle срещу решението за преместване, като посочва
         по същество, че не желае да работи съгласно друга програма на организация на службата.

      24      С решение от 23 януари 2007 г. Stadt Halle отхвърля жалбата с мотива по същество, че решението за преместване представлява
         мярка от личен характер, основана на ръководното правомощие на по-висшестоящия орган, който е в правото си да го упражни при
         условията на оперативна самостоятелност.

      25      На 28 февруари 2007 г. г‑н Fuß подава жалба до Verwaltungsgericht Halle с искане за отмяна на решението за преместване и за
         възстановяването му на длъжността, която е заемал преди предприетата спрямо него мярка. По същество той твърди, че е бил преместен
         единствено поради това че е поискал намаляване на работното си време съгласно разпоредбите на Директива 2003/88. От своя страна
         Stadt Halle счита, че посоченото решение по никакъв начин няма за цел да санкционира г‑н Fuß, а че то позволява да се уважи
         молбата му за спазване на 48-часовата работна седмица, без да се налага планът на службата да бъде приспособяван преждевременно
         и само за него, което би могло да създаде организационни проблеми. В действителност привеждането на плана на службата в съответствие
         с Директива 2003/88 следвало да се осъществи по еднообразен начин спрямо всички служители в нея.

      26      В преюдициалното си запитване националната юрисдикция установява съответствието на решението за преместване с националното
         право. Всъщност, от една страна, г‑н Fuß е преместен на длъжност със същия чин, който попада в същата категория на заплащане.
         От друга страна, преместването на г‑н Fuß — дори да се предположи, че не може да се мотивира с организацията на службата —
         почива на основателно съображение, а именно, че чрез него се преустановява нарушението на член 6, буква б) от Директива 2003/88
         по отношение на заинтересованото лице, без при това да се променят, нито да се привеждат в съответствие с Директивата планът
         на службата или работното време на останалите пожарникари.

      27      Посочената юрисдикция все пак се пита дали решението за преместване не противоречи на член 22, параграф 1, първа алинея, буква б)
         от Директива 2003/88.

      28      Тя отбелязва, че действително към датата на настъпване на фактите по спора член 2, параграф 1 от ArbZVO-FW 1998 не е замислен
         като разпоредба, която дерогира член 6, буква б) от Директива 2003/88 по смисъла на член 22, параграф 1, първа алинея от същата
         директива, и че никоя друга разпоредба от националното право не е предвиждала възможност за подобно дерогиране при спазване
         като цяло на условията в последната разпоредба, особено на условието, посочено в цитираната алинея, буква б), съгласно което
         никой работник не трябва да претърпява вреди от това, че не желае да даде съгласието си за полагане на труд над средната продължителност
         от 48 часа седмично. Въпреки това, освен ако не се приеме, че произтичащите от Директива 2003/88 права се заобикалят и Директивата
         не постига своята цел, забраната за причиняване на вреди на работниците би следвало да се прилага на по-силно основание, когато
         работодателят, въпреки липсата на изрична, оправомощаваща го разпоредба в националното право, изисква от даден работник да
         полага труд при работно време, което превишава предвидената в посочения член 6, буква б) максимална граница и работникът изисква
         тази разпоредба да бъде спазена.

      29      Според запитващата юрисдикция обаче се поставя въпросът дали понятието „вреди“, използвано в член 22, параграф 1, първа алинея,
         буква б) от Директива 2003/88, следва да се тълкува по субективен или по обективен начин. От субективна гледна точка би трябвало
         да се установи, че на г‑н Fuß е била нанесена вреда, след като той е възприел промяната в назначението си като санкция. От
         друга страна, от обективна гледна точка г‑н Fuß не е понесъл никакви вреди, след като новата му длъжност е по-малко опасна
         от предишната и му се предоставя възможност да получи допълнителна професионална квалификация. Наистина, възнаграждението
         на г‑н Fuß е по-ниско поради по-ниския размер на получаваната от него специална надбавка за труда, положен през неблагоприятно
         работно време. Това намаление обаче се обосновава с обстоятелството, че той полага по-малко труд в неблагоприятно работно
         време, и се компенсира с повече свободно време. Освен това ограничаването във времето на преместването е без последици, тъй
         като съгласно ArbZVO-FW 2007, в редакцията му в сила от 1 януари 2008 г., е възможно г‑н Fuß да бъде запазен на независеща
         от оперативната служба длъжност, ако не приеме да бъде превишено ограничението от 48 часа седмично.

      30      При тези условия Verwaltungsgericht Halle решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Следва ли понятието за вреди, съдържащо се в член 22, параграф 1, [първа алинея,] буква б) от Директива [2003/88], да се преценява
         по обективен или субективен начин?

      2)      Налице ли са вреди по смисъла на член 22, параграф 1, [първа алинея,] буква б) от Директива [2003/88], когато поради искането
         му за съблюдаване в бъдеще на максималната продължителност на работното време и въпреки липсата на съгласие от негова страна
         служител, работещ в оперативна служба, е преместен на друга длъжност, която включва главно административна дейност?

      3)      Следва ли намаляване на възнаграждението да се счита за вреда по смисъла на член 22, параграф 1, [първа алинея,] буква б)
         от Директива [2003/88], когато в резултат на преместването е намален броят на часовете на неблагоприятното работно време (нощно
         време, неделни и официални празнични дни) и поради това е намален размерът на съответстващата на тези часове положен труд
         специална надбавка?

      4)      При утвърдителен отговор на втория въпрос […] или на третия въпрос, може ли вреда, настъпила в резултат на преместването,
         да бъде компенсирана с други предимства, свързани с новата длъжност, като работно време с по-малка продължителност или продължаващо
         обучение?“.

       По преюдициалните въпроси
      31      С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали понятието „вреди“
         в член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) от Директива 2003/88 следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална
         правна уредба като разглежданата в главното производство, която позволява на работодател от обществения сектор да премести
         принудително работник, нает като пожарникар в оперативна служба, с мотива, че последният е поискал максималната средна продължителност
         на седмичното работно време, предвидена в член 6, буква б) от тази директива, да бъде спазвана в посочената оперативна служба.

      32      В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика Директива 2003/88 има за цел да определи минимални
         изисквания, предназначени да подобрят условията на живот и на труд на работниците посредством сближаване на националните законодателства,
         отнасящи се по-конкретно до продължителността на работното време. Тази хармонизация на равнище на Европейския съюз в областта
         на организацията на работното време цели да гарантира по-добра защита на безопасността и здравето на работниците, като им
         предостави минимално време за почивка — най-вече междудневна и седмична — както и подходящи почивки в работния ден, и като
         предвиди максимална граница за продължителността на седмичното работно време (вж. по-специално Решение от 5 октомври 2004 г.
         по дело Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01, Recueil, стр. I‑8835, точка 76, Решение от 1 декември 2005 г. по дело Dellas и
         др., C‑14/04, Recueil, стр. I‑10253, точки 40 и 41, както и Решение от 7 септември 2006 г. по дело Комисия/Обединено кралство,
         C‑484/04, Recueil, стр. I‑7471, точки 35 и 36).

      33      Така член 6, буква б) от Директива 2003/88 задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират,
         че при съблюдаване на необходимостта от опазване на безопасността и здравето на работниците средното работно време за всеки
         седемдневен период, включително извънредния труд, не надвишава 48 часа. Това максимално ограничение по отношение на средната
         продължителност на седмичното работно време представлява социалноправна норма на Съюза с особено значение, от която трябва
         да се ползва всеки работник, доколкото това е минимално изискване, предназначено да осигури защитата на неговата безопасност
         и здраве (вж. Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 100, Решение по дело Dellas и др., посочено по-горе,
         точка 49, както и Решение по дело Комисия/Обединено кралство, посочено по-горе, точка 38).

      34      Макар съгласно установената от Директива 2003/88 система член 15 от нея по принцип да допуска да се прилагат или въвеждат
         по-благоприятни за опазване на безопасността и здравето на работниците национални разпоредби, то държавите членки или социалните
         партньори могат да се отклоняват само от някои изрично посочени нейни разпоредби. Освен това въвеждането на такива дерогации
         е поставено в зависимост от изпълнението на строги условия, от естество да осигурят ефективна защита на безопасността и здравето
         на работниците (вж. Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точки 77 и 96).

      35      По този начин член 22, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/88, който е предмет на преюдициалното запитване, предоставя
         на държавите членки възможността да не прилагат член 6 от Директивата, стига да спазват общите принципи на защита на безопасността
         и здравето на работниците и да отговарят на определен брой посочени в тази разпоредба кумулативни условия, а именно условието,
         предвидено в буква б) от посочената алинея, съгласно което трябва да се предприемат мерки никой работник да не претърпява
         вреди, поради това че не желае да даде съгласието си за извършване на работа при седмично работно време, чиято продължителност
         превишава определената в член 6, буква б) от Директивата максимална граница.

      36      В конкретния случай все пак е безспорно, че към датата на настъпване на обстоятелствата по главното производство нито Федерална
         република Германия, както Съдът вече е установил в точка 85 от Решение от 9 септември 2003 г. по дело Jaeger (C‑151/02, Recueil,
         стр. I‑8389) и в точка 98 от Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, нито провинция Саксония-Анхалт — както е установено
         от сезираната със спора по главното производство юрисдикция в акта за преюдициалното запитване и е потвърдено в хода на настоящото
         производство както от германското правителство, така и от Stadt Halle в представените от тях писмени становища — са използвали
         тази възможност за дерогиране, като действащите към тази дата разпоредби на вътрешното право не предвиждат мярка, съответстваща
         на член 22, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/88 или целяща да транспонира тази разпоредба. Във връзка с поставен
         от Съда писмен въпрос Stadt Halle потвърждава тази констатация, като в същия смисъл дават становище г‑н Fuβ и австрийското
         правителство.

      37      Запитващата юрисдикция отбелязва в това отношение, че предвидената в член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) от Директива
         2003/88 възможност за дерогиране е използвана впоследствие от провинция Саксония-Анхалт в рамките на приетата по-късно правна
         уредба за транспониране на тази директива конкретно за пожарникарите, наети в градските и общинските противопожарни служби
         в провинцията. Тази правна уредба обаче влиза в сила едва на 1 януари 2008 г., тоест на по-късна дата от датата на решението
         за преместване.

      38      От посоченото следва, че при липса на мерки на вътрешното право, с които се прилага предоставената на държавите членки от
         член 22, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/88 възможност за дерогиране, тази разпоредба е напълно ирелевантна за
         решаването на спора в главното производство и поради това единствено член 6, буква б) от Директивата следва да се има предвид,
         доколкото в него е изведен принципът на спазване от страна на държавите членки на максимална средна продължителност на работното
         време от 48 часа за всеки седемдневен период.

      39      В това отношение следва да се напомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните
         юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран.
         С оглед на това, при необходимост, Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Всъщност задача на Съда е
         да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете,
         с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (вж.
         в този смисъл по-специално Решение от 8 март 2007 г. по дело Campina, C‑45/06, Сборник, стр. I‑2089, точки 30 и 31, Решение
         от 26 юни 2008 г. по дело Wiedemann и Funk, C‑329/06 и C‑343/06, Сборник, стр. I‑4635, точка 45, както и Решение от 2 септември
         2010 г. по дело Kirin Amgen, C‑66/09, все още непубликувано в Сборника, точка 27).

      40      Следователно, въпреки че запитващата юрисдикция формално ограничава въпросите си само до тълкуването на член 22, параграф 1,
         първа алинея, буква б) от Директива 2003/88, това обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване
         на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция
         ги е посочила във въпросите си. В това отношение Съдът трябва да извлече от предоставените от националната юрисдикция данни,
         по-конкретно от мотивите на акта за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, на които е необходимо да
         се направи тълкуване предвид предмета на спора (вж. Решение от 12 януари 2010 г. по дело Wolf, C‑229/08, все още непубликувано
         в Сборника, точка 32 и цитираната съдебна практика).

      41      В конкретния случай от акта за преюдициално запитване става ясно, че според сезираната със спора в главното производство юрисдикция,
         след като предвиденото в член 22, параграф 1, първа алинея, буква б) от Директива 2003/88 условие, свързано с липсата на нанесени
         на работника вреди, се прилага, когато при наличието на мерки на вътрешното право, привеждащи в действие тази разпоредба,
         даден работодател не е получил съгласието на работника за дерогиране на член 6, буква б) от Директивата, то това условие трябва
         да се приложи на по-силно основание когато, както в настоящия случай, работодателят наложи такова дерогиране въпреки липсата
         на разпоредби на вътрешното право, които да му дават такова право, и засегнатият работник се противопостави, изисквайки съобразяване
         с посочения член 6, буква б).

      42      По този начин запитващата юрисдикция счита, че ако съответният работник не понася никакви вреди, поради това че не е дал съгласието
         си да бъде превишена предвидената в член 6, буква б) от Директива 2003/88 горна граница от 48 часа за максималната средна
         продължителност на седмичното работно време, не би имало противоречие с Директивата, ако работодателят му има право по силата
         на вътрешното право и въпреки несъгласието на работника да вземе решение да го премести в друга служба, в която се спазва
         предвидената в посочената разпоредба горна граница, доколкото с това преместване се преустановява нарушението на тази разпоредба
         спрямо работника.

      43      При тези условия, за да бъде Съдът полезен с отговора си на запитващата юрисдикция, е необходимо да се преформулират поставените
         въпроси така, че чрез тях юрисдикцията да пита по същество дали член 6, буква б) от Директива 2003/88 следва да се тълкува
         в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която позволява на работодател
         от обществения сектор да премести принудително в друга служба работник, нает като пожарникар в оперативна служба, с мотива,
         че той е поискал в последната служба да се спазва максималната средна продължителност на седмичното работно време, предвидена
         в тази разпоредба, в случай че работникът не понася никакви вреди вследствие на преместването.

      44      В това отношение следва да се припомни, както произтича от точка 61 от Определение по дело Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
         посочено по-горе, че осъществяваните от оперативните екипи в обществена противопожарна служба дейности — освен в изключителни
         случаи, характеризиращи се с такава тежест и обхват, че целта да се осигури доброто функциониране на необходимите за защитата
         на обществените интереси служби временно да се ползва с предимство пред тази, състояща се в гарантиране на безопасността и
         здравето на работниците, назначени в оперативните и помощни екипи, каквито обстоятелства не са налице в главното производство —
         попадат в приложното поле на Директива 2003/88, така че по принцип член 6, буква б) от Директивата не допуска превишаването
         на установената горна граница от 48 часа, предвидена за максималната продължителност на седмичното работно време, включително
         с полагането на дежурства.

      45      Впрочем в случая е безспорно, че правната уредба на провинция Саксония-Анхалт, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата
         в главното производство, налага на пожарникарите — които, подобно на г‑н Fuß, са наети в оперативна служба в градските и общинските
         противопожарни служби на провинцията — продължителност на работното време, превишаваща горната граница на седмичното работно
         време, предвидена в член 6, буква б) от Директива 2003/88.

      46      При тези обстоятелства, за да се отговори на въпросите на запитващата юрисдикция, следва, от една страна, да се разгледа дали,
         както смята тя, установяването на нарушение на член 6, буква б) от Директива 2003/88 се предпоставя от понасянето на вреди
         от съответния работник, и от друга страна, да се определи какви са последиците за националните юрисдикции от евентуално нарушение
         на тази разпоредба.

      47      На първо място, по въпроса за значението на наличието на понесени от съответния работник вреди с оглед установяването на нарушение
         на член 6, буква б) от Директива 2003/88, следва да се припомни, както това вече се изясни в точка 33 от настоящото решение,
         че тази разпоредба представлява социалноправна норма на Съюза с особено значение, която задължава държавите членки да определят
         горна граница от 48 часа като средна продължителност на седмичното работно време, която, както изрично е посочено в споменатата
         разпоредба, е максимална граница, включваща извънредния труд, и не може да бъде дерогирана по отношение на дейности като осъществяваната
         от пожарникарите в главното производство, без разпоредбата на член 22, параграф 1, първа алинея от Директивата да е транспонирана
         във вътрешното право.

      48      Всъщност, както вече бе посочено в точка 34 от настоящото решение, държавите членки или социалните партньори могат да се отклоняват
         само от някои изрично посочени в Директива 2003/88 разпоредби.

      49      От една страна обаче, член 6 от Директива 2003/88 се споменава само в член 17, параграф 1 от нея, макар да е установено, че
         последната разпоредба е приложима към дейности, които нямат никаква връзка с дейностите, извършвани от пожарникарите. От своя
         страна параграф 3, буква в), подточка iii) от посочения член 17 се отнася до „дейности, свързани с непрекъснато обслужване“,
         сред които по-конкретно са „услуги, свързани с […] пожарна служба“, но тази разпоредба предвижда възможност за дерогиране
         не на член 6 от Директивата, а на други разпоредби от нея (вж. по аналогия Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе,
         точка 97).

      50      От друга страна, както вече стана ясно в точки 35 и 36 от настоящото решение, безспорно е, че нито Федерална република Германия,
         нито провинция Саксония-Анхалт са използвали предвидената в член 22, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/88 възможност
         за дерогиране, която позволява на държавите членки да не прилагат член 6 от нея, стига да са спазени някои кумулативно зададени
         условия (вж. по аналогия Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 98).

      51      При тези обстоятелства, за да се гарантира пълната ефективност на Директива 2003/88, е необходимо държавите членки да препятстват
         всяко превишаване на максималното седмично работно време, определено в член 6, буква б) от Директива 2003/88 (Решение по дело
         Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 118).

      52      Следователно, както Съдът вече е постановил, държавите членки не могат да определят едностранно обхвата на посочената разпоредба,
         като поставят в зависимост от каквото и да е условие или ограничение прилагането на правото на работниците средната продължителност
         на седмичното работно време да не превишава 48 часа (Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 99).

      53      Поради това превишаването на определената в член 6, буква б) от Директива 2003/88 максимална средна продължителност на седмичното
         работно време представлява само по себе си нарушение на тази разпоредба, без да е необходимо допълнително да се доказва наличието
         на конкретна вреда. Следователно при липса на мярка във вътрешното право, която да приведе в действие предвидената в член 22,
         параграф 1, първа алинея от Директивата възможност за дерогиране, понятието „вреди“ в текста на тази разпоредба не е релевантно
         за тълкуването и прилагането на член 6, буква б).

      54      В действителност, както става ясно от точка 32 от настоящото решение, предвид обстоятелството, че Директива 2003/88 цели да
         гарантира безопасността и здравето на работниците, предвиждайки достатъчно време за почивка, законодателят на Съюза счита,
         че доколкото лишава работника от такава почивка, превишаването на предвидената в член 6, буква б) максимална средна продължителност
         на седмичното работно време само по себе си му причинява вреда, тъй като по този начин се засягат безопасността и здравето
         му.

      55      От това следва, че национална правна уредба като тази в главното производство, която предвижда за работник, нает като пожарникар
         в оперативна служба, продължителност на работното време, която превишава определената в член 6, буква б) от Директива 2003/88
         горна граница, представлява нарушение на тази разпоредба, без да е необходимо допълнително да се установява наличието на конкретна
         вреда, понесена от работника.

      56      На второ място, по отношение на последиците за националните юрисдикции от такова нарушение на член 6, буква б) от Директива
         2003/88 следва да се припомни постоянната практика на Съда, съгласно която във всички случаи, когато с оглед на тяхното съдържание
         разпоредбите на една директива изглеждат безусловни и достатъчно точни, частноправните субекти имат основание да се позоват
         на тях срещу държавата, включително в качеството ѝ на работодател, по-специално когато тя не е транспонирала в срок тази директива
         в националния правен ред или когато я е транспонирала неточно (вж. в този смисъл Решение от 26 февруари 1986 г. по дело Marshall,
         152/84, Recueil, стр. 723, точки 46 и 49, както и Решение от 23 април 2009 г. по дело Angelidaki и др., C‑378/07—C‑380/07,
         Сборник, стр. I‑3071, точки 193 и 194).

      57      Член 6, буква б) от Директива 2003/88 обаче отговаря на тези критерии, като се има предвид, че възлага по недвусмислен начин
         на държавите членки задължение за постигането на точен резултат, без никакви придружаващи условия по отношение на прилагането
         на установеното в него правило, което се състои в определянето на горна граница от 48 часа за средната продължителност на
         седмичното работно време, включително извънредния труд (вж. в този смисъл Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе,
         точка 104).

      58      В това отношение, макар член 22, параграф 1, първа алинея от Директива 2003/88 да позволява на държавите членки да дерогират
         разпоредбите на член 6, това не засяга точния и безусловен характер на член 6, буква б). Всъщност възможността държавите членки
         да не прилагат член 6 е поставена в зависимост от изпълнението на всички посочени в член 22, параграф 1, първа алинея условия,
         като по този начин е възможно да се установи минималната защита, която при всички случаи следва да бъде предвидена (вж. в
         този смисъл Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 105).

      59      Следователно член 6, буква б) от Директива 2003/88 отговаря на всички необходими условия, за да породи непосредствено действие
         (вж. в този смисъл Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе, точка 106).

      60      Ето защо, след като към датата на настъпване на обстоятелствата в главното производство срокът за транспониране на Директива
         93/104 е изтекъл и към същия момент провинция Саксония-Анхалт не я е транспонирала във вътрешното си право по отношение на
         работещите в оперативна служба пожарникари, то работник като г‑н Fuß, нает от Stadt Halle в такава служба, има право да се
         позове пряко на разпоредбите на член 6, буква б) от Директива 2003/88 спрямо своя публичноправен работодател, за да изиска
         спазването на гарантираното от посочената разпоредба право средната продължителност на седмичното работно време да не превишава
         48 часа.

      61      В това отношение следва да се уточни, че щом като посочената разпоредба има непосредствено действие, тя е задължителна за
         всички органи в държавите членки, което означава, че не само националните юрисдикции, но също всички административни органи,
         в това число органите на местно самоуправление като тези на провинциите, градовете или общините, са задължени да я прилагат
         (вж. в този смисъл Решение от 22 юни 1989 г. по дело Costanzo, 103/88, Recueil, стр. 1839, точки 30—33).

      62      В главното производство Stadt Halle изразява становище, че след като г‑н Fuß е поискал от работодателя си да спазва предвидената
         в член 6, буква б) от Директива 2003/88 максимална продължителност на седмичното работно време, принудителното му преместване
         в друга служба, в която се спазва тази горна граница, може да гарантира пълното прилагане на Директивата по отношение на г‑н Fuß,
         тъй като с преместването се преустановява допуснатото спрямо него нарушение на правото на Съюза.

      63      В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда националните юрисдикции и административните
         органи имат задължението да приложат правото на Съюза в неговата цялост и да защитят правата, които то дава на частноправните
         субекти, като при необходимост оставят без приложение разпоредбите от вътрешното право, които са в противоречие с него (вж.
         в този смисъл Решение по дело Costanzo, посочено по-горе, точка 33 и Решение от 11 януари 2007 г. по дело ITC, C‑208/05, Сборник,
         стр. I‑181, точки 68 и 69, както и цитираната съдебна практика).

      64      В случая е от значение полезното действие на правата, които член 6, буква б) от Директива 2003/88 предоставя пряко на работниците,
         да се гарантира напълно във вътрешния правен ред (вж. Решение по дело Dellas и др., посочено по-горе, точка 53).

      65      Впрочем трябва да се заключи, че принудително преместване като разглежданото в главното производство има за последица напълно
         да обезсмисли предоставеното от член 6, буква б) от Директива 2003/88 и признато от Съда в Определение по дело Personalrat
         der Feuerwehr Hamburg, посочено по-горе, право на даден пожарникар, работещ в оперативна служба, какъвто е г‑н Fuß, да полага
         труд при максимална продължителност на седмичното работно време от 48 часа и следователно подобна мярка премахва полезното
         действие на тази разпоредба по отношение на работника. Поради това е очевидно, че такава мярка не осигурява нито пълното прилагане
         на посочения член 6, буква б) от Директива 2003/88, нито защитата на правата, които тази разпоредба предоставя на работниците
         в съответната държава членка.

      66      Освен това, както основателно посочва Комисията, основното право на ефективна съдебна защита, гарантирано от член 47 от Хартата
         на основните права на Европейския съюз, която съгласно член 6, параграф 1, първа алинея от ДЕС има „същата юридическа сила
         като Договорите“, ще се окаже съществено засегнато, ако работодател, който в отговор на подадена от работник жалба или заведено
         от него дело с оглед на осигуряване на спазването на разпоредби от дадена директива, целяща да защити неговата безопасност
         и здраве, има право да предприеме мярка като разглежданата в главното производство. Всъщност опасението от такава ответна
         мярка, срещу която не би съществувал съдебен способ за защита, може да възпре работниците, които се считат за ощетени от приетата
         от техния работодател мярка, да предявят правата си по съдебен ред и следователно може сериозно да застраши осъществяването
         на преследваната от Директивата цел (вж. по аналогия Решение от 22 септември 1998 г. по дело Coote, C‑185/97, Recueil, стр. I‑5199,
         точки 24 и 27).

      67      Ето защо на поставените въпроси следва да се отговори, че член 6, буква б) от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл,
         че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която позволява на работодател от обществения
         сектор да премести принудително в друга служба работник, нает като пожарникар в оперативна служба, с мотива, че той е поискал
         в последната служба да се спазва предвидената в тази разпоредба максимална средна продължителност на седмичното работно време.
         В това отношение е без значение обстоятелството, че вследствие на преместването работникът не понася конкретни вреди, различни
         от настъпилите в резултат на нарушението на посочения член 6, буква б).

       По съдебните разноски
      68      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      Член 6, буква б) от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти
            на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата
            в главното производство, която позволява на работодател от обществения сектор да премести принудително в друга служба работник,
            нает като пожарникар в оперативна служба, с мотива, че той е поискал в последната служба да се спазва предвидената в тази
            разпоредба максимална средна продължителност на седмичното работно време. В това отношение е без значение обстоятелството,
            че вследствие на преместването работникът не понася конкретни вреди, различни от настъпилите в резултат на нарушението на
            посочения член 6, буква б).
      Подписи
      * Език на производството: немски.


Решение на Съда от 25 февруари 1969 г. # Johannes Gerhardus Klomp срещу Inspektie der Belastingen. # Искане за преюдициално заключение: Gerechtshof 's-Gravenhage - Нидерландия. # Дело 23-68.