title: Решение на Съда (втори състав) от 7 октомври 2010 г.#Наказателно производство срещу Vítor Manuel dos Santos Palhota и други.#Искане за преюдициално заключение: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Белгия.#Свободно предоставяне на услуги - Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС - Командироване на работници - Ограничения - Работодатели, установени в друга държава членка - Даване на входящ номер на предварителната декларация за командироване - Социални или трудови документи - Документи, равностойни на предвидените от правото на приемащата държава - Копие - Предоставяне на разположение на националните органи.#Дело C-515/08.

text:
      Дело C-515/08
      Наказателно производство
      срещу
      Vítor Manuel dos Santos Palhota и др.
      (Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen)
      „Свободно предоставяне на услуги — Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС — Командироване на работници — Ограничения — Работодатели, установени в друга държава членка — Даване на входящ номер на предварителната декларация за командироване — Социални или трудови документи — Документи, равностойни на предвидените от правото на приемащата държава — Копие — Предоставяне на разположение на националните органи“
      Резюме на решението
      1.        Свободно предоставяне на услуги — Ограничения — Командироване на работници в рамките на предоставянето на услуги
      (членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС)
      2.        Свободно предоставяне на услуги — Ограничения — Командироване на работници в рамките на предоставянето на услуги
      (членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС)
      1.        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
         който командирова работници на територията на първата държава, трябва да подаде предварително декларация за командироване,
         доколкото започването на предвиденото командироване зависи от уведомяването на този работодател за входящия номер на декларацията
         и доколкото националните органи на първата държава разполагат със срок от пет работни дни, считано от получаването на декларацията,
         за извършване на уведомяването.

      Всъщност, доколкото такова уведомяване трябва да предхожда командироването на работниците от работодателя и доколкото се извършва
         само след проверка от националните органи на съответствието на предварителната декларация за командироване, такава процедура
         следва да се счита за административна процедура за даване на разрешение, която поради предвидения срок за уведомяване може
         да попречи на предвиденото командироване и следователно на упражняването на дейността на работодателя на работниците, които
         трябва да се командироват, по предоставяне на услуги, най-вече когато предоставянето на услугите изисква определена бързина
         на действие. От това следва, че изискването за предварително изпращане на декларация за командироване, както и уведомяването
         за нейния входящ номер, представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.

      Такова ограничение не е обосновано от целта за закрила на работниците. Несъмнено, предварителното изпращане на декларация
         за командироване е подходящо средство за предоставяне на националните органи на необходимите сведения. Процедура за даване
         на входящ номер и за уведомяване обаче, по силата на която посочената декларация се превръща в административна процедура за
         даване на разрешение, надхвърля необходимото за осигуряване на закрилата на командированите работници, тъй като, доколкото
         позволява да се упражнява контрол за спазването на социалното законодателство и законодателството в областта на трудовите
         възнаграждения в приемащата държава членка през периода на командироване, предварителната декларация е средство за постигане
         на тази цел, което е по-пропорционално от такова разрешение или от предварителен контрол.

      (вж. точки 34, 36, 40, 52, 53, 61 и диспозитива)
      2.        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
         който командирова работници на територията на първата държава, трябва през периода на командироване да държи на разположение
         на нейните национални органи копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от
         правото на първата държава, както и да ги изпрати на посочените органи след приключване на този период.

      Несъмнено, не може да се изключи възможността тези задължения да са свързани с разходи и допълнителни административни и икономически
         тежести за предприятията, установени в друга държава членка, поради което такива предприятия не се намират в равностойни условия
         от гледна точка на конкуренцията с предприятията, наемащи лица, които обичайно работят на националната територия. Държането
         на копие на посочените равностойни документи обаче позволява на съответните органи да проверят дали по отношение на командированите
         работници се спазват условията за работа, изброени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71 относно командироването на работници
         в рамките на предоставянето на услуги, и следователно да се осигури закрилата на тези работници. Следователно такива мерки
         са пропорционални с оглед на целта за закрила на работниците.

      (вж. точки 42, 57, 60, 61 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      7 октомври 2010 година(*)

      „Свободно предоставяне на услуги — Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС — Командироване на работници — Ограничения — Работодатели, установени в друга държава членка — Даване на входящ номер на предварителната декларация за командироване — Социални или трудови документи — Документи, равностойни на предвидените от правото на приемащата държава — Копие — Предоставяне на разположение на националните органи“
      По дело C‑515/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Белгия)
         с акт от 3 ноември 2008 г., постъпил в Съда на 26 ноември 2008 г., в наказателното производство срещу

      Vítor Manuel dos Santos Palhota,
      Mário de Moura Gonçalves,
      Fernando Luis das Neves Palhota,
      Termiso Limitada,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състав, г‑н A. Rosas, г‑н U. Lõhmus (докладчик), г‑н A. Ó Caoimh
         и г‑н Ал. Арабаджиев съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Cruz Villalón,
      секретар: г‑н M.‑A. Gaudissart, началник на отдел,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 25 февруари 2010 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н Santos Palhota, г‑н Moura Gonçalves, г‑н Neves Palhota и Termiso Limitada, от адв. K. Stappers, advocaat,
      –        за белгийското правителство, от г‑жа L. Van den Broeck, в качеството на представител, подпомагана от адв. V. Pertry и адв. H.
         Gilliams, advocaten,

      –        за датското правителство, от г‑н J. Bering Liisberg и г‑н R. Holdgaard, в качеството на представители,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑н B. Klein, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑н K. Georgiadis и г‑н I. Bakopoulos, както и от г‑жа M. Michelogiannaki, в качеството на представители,
      –        за френското правителство, от г‑н G. de Bergues и г‑жа A. Czubinski, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г‑н E. Traversa, г‑н W. Roels и г‑н I. V. Rogalski, в качеството на представители,
      –        за Надзорния орган на ЕАСТ, от г‑н B. Alterskjær и г‑н O. Einarsson, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 май 2010 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС.

      2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано от прокуратурата срещу г‑н Santos Palhota, г‑н Moura
         Gonçalves и г‑н Neves Palhota, както и срещу дружеството Termiso Limitada, установено в Португалия (наричани общо по-нататък
         „обвиняемите в главното производство“), за това, че по-конкретно не са съставили предвидената от белгийското законодателство
         индивидуална сметка за 53 португалски работници, командировани в Белгия.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно
         командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български
         език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29):

      „Настоящата директива се прилага за предприятия, установени в държава членка, които в рамките на транснационалното предлагане
         на услуги командироват работници в съответствие с параграф 3 на територията на държава членка“.

      4        Член 3, параграф 1, първа алинея от тази директива предвижда:

      „Държавите членки трябва да осигурят, независимо от приложимия закон по отношение на трудовото правоотношение, предприятията,
         посочени в член 1, параграф 1, да гарантират на работниците, командировани на тяхна територия, […] условия на работа, обхващащи
         следните въпроси, които са определени в държавата членка, в която се извършва работата:

      –      от законови, подзаконови или административни разпоредби
      и/или
      –      по силата на колективни договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими по смисъла на параграф 8 дотолкова,
         доколкото те засягат дейностите, посочени в приложението:

      a)      максимална продължителност на работата и минимална продължителност на почивка;
      б)      минимални платени почивни дни;
      в)      минимални ставки на заплащане, включително ставки за извънреден труд; настоящата точка не се отнася за допълнителни професионални
         пенсионни схеми;

      г)      условия за предлагане на работници за наемане на работа, в частност от предприятия за временна работа;
      д)      здраве, безопасност и хигиена на работното място;
      е)      защитни мерки по отношение на условията за наемане на работа на бременни жени или родилки, деца и младежи;
      ж)      равно третиране на мъжете и жените и други разпоредби за недискриминация“.
       Национална правна уредба
      5        Член 8 от Закона от 5 март 2002 г. за транспониране на Директива 96/71 и въвеждане на опростен режим за воденето на някои
         социални документи от страна на предприятията, командироващи работници в Белгия (Belgisch Staatsblad от 13 март 2002 г., наричан по-нататък „Законът от 5 март 2002 г.“), предвижда, че работодател, който отговаря на условията
         на член 6 ter, параграф 2 от Кралски указ № 5 от 23 октомври 1978 г. относно воденето на социалните документи (Belgisch Staatsblad от 2 декември 1978 г., наричан по-нататък „Кралски указ № 5“), не е длъжен да изготвя през определения съгласно този параграф
         период по-специално фиша за заплата по член 15 от Закона от 12 април 1965 г. за защита на възнагражденията на работниците
         (наричан по-нататък „фишът за заплата“).

      6        Член 9 от Закона от 5 март 2002 г. въвежда в Кралски указ № 5 глава II bis, в която е включен посоченият по-горе член 6 ter
         и която урежда предвидения от този закон опростен режим (наричан по-нататък „опростеният режим“). Според параграф 1 от този
         член за целите на прилагането на посочената глава работодатели по смисъла на Кралски указ № 5 са тези, които командироват
         на територията на Белгия работници, обичайно работещи на територията на една или повече страни, различни от Кралство Белгия,
         или наети на работа в страна, различна от Кралство Белгия.

      7        Съгласно параграф 2 от същия член работодателите са освободени за определен период от задължението да изготвят и водят социалната
         документация, предвидена в глава II от Кралски указ № 5, включително индивидуалната сметка по член 4, параграф 1 от указа
         (наричана по-нататък „индивидуалната сметка“), ако, първо, преди командироването на съответните работници изпратят на белгийските
         органи декларация за командироване (наричана по-нататък „предварителната декларация за командироване“) и, второ, държат на
         разположение на тези органи копие на предвидените от законодателството на страната по установяване на работодателя документи,
         равностойни на индивидуалната сметка или на фиша за заплата (наричани по-нататък „равностойните документи“).

      8        Съгласно член 2 от Кралския указ от 29 март 2002 г. за установяване на реда и условията за прилагане на опростения режим за
         изготвяне и водене на социални документи по отношение на предприятията, които командироват работници в Белгия, и за определяне
         на дейностите в областта на строителството по член 6, параграф 2 от Закона от 5 март 2002 г. (Belgisch Staatsblad от 17 април 2002 г., наричан по-нататък „Кралският указ от 29 март 2002 г.“), периодът по член 6 ter, параграф 2 от Кралски
         указ № 5 е шестмесечен, считано от началната дата на командироването на първия работник в Белгия.

      9        Съгласно член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г. работодателите, които командироват работници в Белгия, трябва преди започване
         на периода на командироване да изпратят до инспекцията за социалното законодателство с писмо, по електронна поща или по факс
         декларация за командироване в съответствие с предвиденото в член 4 от този указ. Инспекцията удостоверява получаването и съответствието
         на тази декларация до пет работни дни от датата на получаването ѝ, като издава на работодателя входящ номер по някой от описаните
         по-горе начини. Ако това не бъде направено, работодателят не може да се ползва от предвиденото от опростения режим освобождаване
         от задължението да изготвя и води социални документи.

      10      Член 4 от Кралския указ от 29 март 2002 г. предвижда, че в декларацията за командироване, която се изготвя съгласно модела
         от приложението към този указ, трябва да се посочи следното:

      „1      по отношение на работодателя, който командирова работници в Белгия: фамилно, собствено име и домашен адрес или фирма и седалище
         на предприятието, естеството на дейността му, фирмен адрес, телефонен номер, номер на факс, електронен адрес и идентификационен
         или регистрационен номер на работодателя, издаден от компетентния орган на социалното осигуряване в страната по произход[;]

      2      по отношение на служителя или пълномощника на работодателя, който държи равностойните документи на разположение в съответствие
         с член 5, [параграф 1] от настоящия указ: фамилно, собствено име, фирма, фирмен адрес, телефонен номер, номер на факс и електронен
         адрес;

      3      по отношение на всеки командирован в Белгия работник: фамилно, собствено име, домашен адрес, дата на раждане, гражданско състояние,
         пол, националност, адрес, телефонен номер, номер и вид на документа за самоличност, дата на сключване на трудовия договор,
         начална дата на командироването в Белгия, както и изпълняваната длъжност;

      4      по отношение на приложимите за командированите работници условия за работа: седмичната продължителност на работата и работното
         време;

      5      по отношение на командироването: вида на услугите, предоставяни в рамките на командироването, началната дата на командироването
         и очакваната му продължителност, както и мястото, на което ще се полага труд;

      6      по отношение на равностойните документи: мястото, на което се водят и съхраняват в съответствие с член 5 от настоящия указ“.
      11      Член 5 от указа се отнася до реда и условията за предоставяне на разположение и съхранение на равностойните документи по време
         на командироването на работниците в Белгия. Според параграф 1 от този член през шестмесечния период, предвиден в член 2, на
         разположение на съответно определените служби за инспекция се държи копие на равностойните документи. Това копие се държи
         било на работното място в Белгия, където е командирован работникът, било на домашния адрес в Белгия на физическо лице, съхраняващо
         го в качеството си на пълномощник или служител на работодателя. При неизпълнение на това изискване работодателите следва да
         изготвят и водят индивидуална сметка и фиш за заплата. Съгласно параграф 2 от същия член 5 след изтичане на шестмесечния период
         работодателите трябва в продължение на пет години да съхраняват посоченото копие и освен това да изготвят социалните документи,
         предвидени в глава II от Кралски указ № 5, както и фиш за заплата.

      12      Член 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г. се отнася до реда и условията за предоставяне на разположение и съхранение на равностойните
         документи след приключване на командироването на работниците в Белгия. Той гласи, че след приключването му работодателите
         трябва да изпратят с препоръчано писмо или да предадат срещу разписка на инспекцията за социалното законодателство копието
         на равностойните документи, придружено от опис на документите.

       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      13      От преписката на делото и от писмените становища на белгийското правителство следва, че Termiso Limitada редовно командирова
         португалски заварчици и монтьори в корабостроителницата на Antwerp Shiprepair NV за работа при строежа на кораби. При проверка
         на тази корабостроителница, извършена на 12 юли 2004 г., инспектиращите органи установяват, че там работят 53 португалски
         работници на Termiso Limitada и че за нито един от тях не е подадена предварително декларация за командироване. Освен това
         португалският ръководител на бригадата не е в състояние да представи нито един португалски документ за заплатата им.

      14      Според Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen инспектиращите органи установяват, че не са изпълнени изискванията, установени
         със Закона от 5 март 2002 г., както и с Директива 96/71, поради което е трябвало да се води социална документация според белгийското
         право, и по-специално индивидуална сметка. Обвиняемите в главното производство (първият, вторият и третият като управители
         и служители на дружеството Termiso Limitada, а самото то като работодател и наказателно отговорно юридическо лице) са обвинени
         за това, че между 31 май и 13 юли 2004 г. не са изготвяли тази индивидуална сметка за посочените по-горе 53 работници в нарушение
         по-конкретно на няколко разпоредби на Кралски указ № 5. Обвинени са и за редица нарушения на белгийската правна уредба относно
         законоустановената минимална заплата и допълнителното възнаграждение за извънреден труд.

      15      Запитващата юрисдикция счита, че за произнасянето по същество относно допуснатите нарушения на белгийското социално законодателство
         е от значение дали Законът от 5 март 2002 г., при чието неспазване възниква задължение за спазване на белгийското социално
         законодателство, е съвместим с членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС.

      16      При тези обстоятелства Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen решава да спре производството и да постави на Съда следния
         преюдициален въпрос:

      „Нарушават ли разпоредбите на член 8 от Закона от 5 март 2002 г. и на членове 3, 4 и 5 от Кралския указ от 29 март 2002 г.
         (Указ за прилагане) членове [56 ДФЕС] и [57 ДФЕС], като задължават желаещите да командироват работници чуждестранни работодатели
         да подадат предварително декларация за командироване пред службата за инспекция за социалното законодателство, както и да
         държат на разположение на тази служба документи, които съответстват на белгийските индивидуална сметка или фиш за заплата,
         в резултат на което достъпът до белгийския пазар на услуги е възпрепятстван или най-малкото затруднен?“.

       По преюдициалния въпрос
       По допустимостта
      17      Белгийското правителство счита, че преюдициалният въпрос е недопустим, тъй като изхожда от неправилното схващане, че опростеният
         режим е задължителен, докато всъщност чуждестранните работодатели, които командироват работници на територията на Белгия,
         имат възможност да изберат да изготвят и водят социална документация в съответствие с белгийското законодателство.

      18      В това отношение, дори да се приеме, че посочената юрисдикция счита опростения режим за задължителен, според постоянната съдебна
         практика установеното в член 267 ДФЕС производство се основава на ясното разделение на правомощията на националните юрисдикции
         и Съда, като последният е оправомощен да се произнася само по тълкуването или валидността на посочените в този член актове
         на Съюза. В този контекст Съдът не може да се произнася по тълкуването на разпоредбите на националното право или да решава
         дали тълкуването им от националната юрисдикция е правилно (вж. по-специално Решение от 18 януари 2007 г. по дело Auroux и
         др., C‑220/05, Сборник, стр. I‑385, точка 25 и цитираната съдебна практика).

      19      Освен това белгийското и германското правителство изтъкват, че в акта за преюдициално запитване не е изложена правната уредба,
         нито е обяснено каква е връзката между спора по главното производство и поставения въпрос. В това отношение белгийското правителство
         сочи, че въпросът не е за тълкуване на Директива 96/71, макар приложимостта ѝ да е спорна в главното производство. Това правителство
         се съмнява и дали би било полезно тълкуването на член 57 ДФЕС, след като не било спорно, че дейността на дружеството Termiso
         Limitada и неговите работници в Белгия представлява предоставяне на услуги.

      20      От установената съдебна практика следва, че въпросите, които са свързани с тълкуването на общностното право и са поставени
         от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято
         точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция
         преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността
         или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага
         с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. Решение от
         15 декември 1995 г. по дело Bosman, C‑415/93, Recueil, стр. I‑4921, точка 61 и Решение от 23 декември 2009 г. по дело Spector
         Photo Group и Van Raemdonck, C‑45/08, все още непубликувано в Сборника, точка 26).

      21      В случая, както следва от точки 14 и 15 от настоящото решение, от изложената в акта за преюдициално запитване фактическа и
         правна рамка на спора по главното производство става ясно, че според запитващата юрисдикция при несъвместимост на национална
         правна уредба като опростения режим с разпоредбите на Договора за ФЕС относно свободното предоставяне на услуги на обвиняемите
         в главното производство не би могла да бъде наложена санкция за това, че не са спазили задължението за изготвяне на индивидуална
         сметка за съответните работници, установено в случай че не се използва посоченият режим. Макар и лаконично, това изложение
         е достатъчно, за да може Съдът да предостави полезен отговор на поставения въпрос.

      22      Впрочем обстоятелството, че не се иска тълкуване на Директива 96/71, по никакъв не се отразява на компетентността на Съда
         да отговори на преюдициалния въпрос, доколкото разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска, са релевантни за
         разрешаване на спора по главното производство.

      23      От изложеното по-горе следва, че преюдициалният въпрос е допустим.

       По съществото на спора
      24      С въпроса си запитващата юрисдикция по същество пита дали членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка,
         предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател, който командирова работници на територията на първата държава,
         трябва да подаде предварително декларация за командироване, както и да държи на разположение на националните органи през периода
         на командироване копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от правото на
         първата държава, каквито са индивидуалната сметка и фишът за заплата.

      25      В своето становище белгийското правителство сочи, че запитващата юрисдикция не иска тълкуване на Директива 96/71. В това отношение
         следва да се посочи, че ако опростеният режим служи, за да се контролира дали работодателите, които командироват чуждестранни
         работници на територията на Белгия, спазват условията за работа, изброени в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива
         96/71 — както поддържа белгийското правителство — такива мерки за упражняване на контрол не попадат в приложното поле на тази
         директива и не са хармонизирани на равнището на Европейския съюз.

      26      Всъщност целта на Директива 96/71 е да координира материалноправната уредба на условията за работа на командированите работници
         в различните държави независимо от спомагателните административни правила, които трябва да позволят да се проверява дали се
         спазват посочените условия.

      27      От това следва, че тези мерки могат да бъдат определени свободно от държавите членки при спазване на Договора и на общите
         принципи на правото на Съюза (вж. в този смисъл Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия, C‑490/04, Сборник, стр. I‑6095,
         точка 19, както и Решение от 18 декември 2007 г. по дело Laval un Partneri, C‑341/05, Сборник, стр. I‑11767, точка 60).

      28      В случая не се спори, че главното производство се отнася до установено в държава членка предприятие, което за определен период
         командирова свои работници на обект, намиращ се в друга държава членка, с цел предоставяне на услуги. Съдът обаче вече е приел,
         че при такава фактическа обстановка се прилагат членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС (вж. Решение от 25 октомври 2001 г. по дело Finalarte
         и др., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98—C‑54/98 и C‑68/98—C‑71/98, Recueil, стр. I‑7831, точка 20).

       По наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги
      29      Съгласно постоянната съдебна практика член 56 ДФЕС изисква премахването по отношение на установените в друга държава членка
         доставчици на услуги не само на всяка дискриминация, основана на тяхното гражданство, но и на всяко ограничение, дори то да
         се прилага, без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави членки, когато това ограничение
         може да доведе до забрана, затрудняване или по-слаба привлекателност на дейността на доставчик, установен в друга държава
         членка, в която той законно предлага сходни услуги (вж. по-специално Решение от 23 ноември 1999 г. по дело Arblade и др.,
         C‑369/96—C‑376/96, Recueil, стр. I‑8453, точка 33, както и Решение от 21 септември 2006 г. по дело Комисия/Австрия, C‑168/04,
         Recueil, стр. I‑9041, точка 36).

      30      В този контекст следва да се посочи, че според белгийското правителство разглежданият в главното производство опростен режим
         е въведен със Закона от 5 март 2002 г. вследствие на Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе. В точка 3 от диспозитива
         на това решение Съдът постановява, че членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат държава членка да задължава предприятие, което
         е установено в друга държава членка и временно извършва строителни работи в първата държава, да изготвя социални или трудови
         документи, като по-специално индивидуална сметка за всеки командирован работник, във формата, която се изисква от правната
         уредба в първата държава, след като социалната закрила на работниците, която би могла да обоснове тези изисквания, вече е
         гарантирана с представянето на социалната и трудовата документация, водена от посоченото предприятие в съответствие с правната
         уредба на държавата членка, в която то е установено.

      31      От посочения закон, както и от Кралския указ от 29 март 2002 г. следва, че за период от шест месеца, считано от началото на
         командироването на първия работник, опростеният режим освобождава работодателите, които командироват работници на територията
         на Белгия, от задължението да изготвят по-специално индивидуалната сметка и фиша за заплата, които се изискват от белгийското
         законодателство, при условие че, първо, предварително изпратят на белгийските органи декларация за командироване и, второ,
         държат на разположение на тези органи копие на равностойните документи.

      32      Евентуалният ограничителен характер на времевите предели, в които се прилага това освобождаване, не е от значение за настоящото
         дело, тъй като е безспорно, че разглежданото в главното производство командироване е за период, по-кратък от шест месеца.

      33      Що се отнася, на първо място, до предварителната декларация за командироване, от член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г.,
         както и от становището на белгийското правителство следва, от една страна, че до пет работни дни от получаването на тази декларация
         белгийските органи трябва да удостоверят нейното получаване и съответствие, като уведомят работодателя на работниците, които
         ще бъдат командировани, за входящия номер на декларацията. От друга страна, командироването може да започне едва след датата
         на уведомяването, като в противен случай работодателят не може да се ползва от опростения режим.

      34      Трябва обаче да се констатира, че описаната в предходната точка процедура не е просто декларативна. Както подчертава генералният
         адвокат в точка 70 от своето заключение, простото предаване на информация на органите на държавата членка по местоназначение,
         както и удостоверяването на получаването, потенциално могат да се превърнат в механизми за проверка и разрешаване, предхождащи
         предоставянето на услугата. Всъщност доколкото посоченото уведомяване трябва да предхожда командироването на работниците от
         работодателя и доколкото се извършва след проверка от националните органи на съответствието на предварителната декларация
         за командироване, такава процедура следва да се счита за административна процедура за даване на разрешение (вж. по аналогия
         Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 41).

      35      Процедура, при която даването на такова административно разрешение е условие, за да може установено в друга държава членка
         предприятие да предоставя услуги чрез командировани на националната територия работници, обаче може да представлява ограничение
         на свободното движение на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС (вж. по аналогия Решение от 9 август 1994 г. по дело Vander Elst,
         C‑43/93, Recueil, стр. I‑3803, точка 15 и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, C‑244/04, Recueil, стр. I‑885,
         точка 34).

      36      Всъщност, по-специално поради предвидения срок за уведомяване, такава процедура може да попречи на предвиденото командироване
         и следователно на упражняването на дейността на работодателя на работниците, които трябва да се командироват, по предоставяне
         на услуги, най-вече когато предоставянето на услугите изисква определена бързина на действие (вж. в този смисъл Решение от
         19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 35, както и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено
         по-горе, точка 39).

      37      В това отношение в писмените си становища обвиняемите в главното производство изтъкват, без твърденията им да се оспорват,
         че услугите в полза на дружеството Antwerp Shiprepair NV е трябвало да бъдат предоставени спешно, което е налагало работата
         да започне колкото се може по-бързо след сключване на съответния договор. В отговор обаче на поставен от Съда в съдебното
         заседание въпрос белгийското правителство посочва, че при опростения режим не се допускат никакви изключения от описаната
         в точка 33 от настоящото решение процедура, когато става въпрос за спешно командироване.

      38      Не е от особено значение, че — както това правителство също посочва в съдебното заседание — на практика уведомлението за даване
         на входящ номер се изпраща на работодателя на работниците, които трябва да се командироват, два или три дни след получаването
         на предварителната декларация за командироване, след като работодателят не може предварително да изключи възможността, че
         преди да може да командирова работниците, ще се наложи да чака изпращането на уведомление за даване на входящ номер поне пет
         работни дни, както е предвидено от опростения режим. Както за работодателя, така и за получателя на услугата, предоставяна
         чрез командироването на работници, вероятността от такова изчакване може да затрудни или да направи по-слабо привлекателно
         предоставянето на услугата, особено когато то трябва да се извърши спешно.

      39      Освен това описаната в точка 33 от настоящото решение процедура е съществена част от опростения режим, тъй като, както следва
         от член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г., работодател, който командирова работници на територията на Белгия, без да е
         бил уведомен за даването на входящ номер на предварителната му декларация за командироване, не може да води само равностойните
         документи във връзка с командироването, както се предвижда от опростения режим, а е длъжен да изготви белгийските социални
         документи като индивидуалната сметка и фиша за заплата.

      40      От това следва, че изискването за предварително изпращане на декларация за командироване като предвидената от опростения режим
         представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.

      41      Този извод не може да бъде оборен от твърдението на белгийското правителство, че опростеният режим е факултативен, доколкото
         работодател, който желае да командирова работници на територията на Белгия, може да не се възползва от опростения режим, като
         в такъв случай трябва да изготви и да води посочените по-горе белгийски социални документи. Както беше напомнено в точка 30
         от настоящото решение, в Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, Съдът вече е приел, че самото задължение за изготвяне
         и водене на тези документи не съответства на свободното предоставяне на услуги. Нещо повече, от преписката по делото е видно,
         че разглежданото в главното производство белгийско законодателство предвижда наказателни санкции при неизпълнение на това
         задължение.

      42      Що се отнася, на второ място, до задълженията, наложени от членове 5 и 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г., на работодателите
         на работници, командировани на територията на Белгия, най-напред, да държат копие на равностойните документи на разположение
         на белгийските органи, било на работното място, било на домашния адрес на пълномощника или служителя на работодателя, след
         това, след приключване на командироването, да изпратят на белгийските органи това копие с опис на равностойните документи
         и, накрая, след изтичане на шестмесечен срок, да съхраняват на разположение на посочените органи в продължение на пет години
         копие на равностойните документи на някое от определените за целта места, не може веднага да се изключи възможността тези
         задължения да са свързани с разходи и допълнителни административни и икономически тежести за предприятията, установени в друга
         държава членка, поради което такива предприятия не се намират в равностойни условия от гледна точка на конкуренцията с предприятията,
         наемащи лица, които обичайно работят на територията на Белгия.

      43      Макар да сочи, че задължението за съхраняване на равностойните документи на разположение на съответните органи в продължение
         на пет години след командироването не се прилага, ако командироването е за по-малко от шест месеца, както е в случая, разглеждан
         в главното производство, белгийското правителство не излага нито един довод във връзка с другите две задължения. То дори признава,
         че не може да се изключи възможността разглежданите разпоредби да представляват ограничение на свободното предоставяне на
         услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.

      44      При тези обстоятелства следва да се приеме, че двете задължения представляват ограничение на свободното предоставяне на услуги.

       По обосноваването на ограниченията на свободното предоставяне на услуги
      45      Според постоянната съдебна практика националната правна уредба, отнасяща се до област, която не е била предмет на хармонизация
         на равнището на Съюза, и прилагана без разлика по отношение на всички лица или предприятия, упражняващи дейност на територията
         на съответната държава членка, може да бъде обоснована, въпреки че ограничава свободното предоставяне на услуги, доколкото
         отговаря на императивно съображение от общ интерес, доколкото този интерес не е защитен от правните норми, приложими за предоставящия
         услугата в държавата членка, където е установен, доколкото е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел
         и доколкото не надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точки 34
         и 35, както и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 37).

      46      Както е посочено в точка 25 от настоящото решение, според белгийското правителство опростеният режим служи, за да се контролира
         дали работодателите, които командироват чуждестранни работници на територията на Белгия, спазват условията за работа, изброени
         в член 3, параграф 1 от Директива 96/71. Така той преследвал цел от общ интерес, а именно социалната закрила на работниците.

      47      В това отношение Съдът многократно е постановявал, че закрилата на работниците е едно от императивните съображения от общ
         интерес, които могат да обосноват ограничение на свободното предоставяне на услуги (вж. по-специално Решение по дело Arblade
         и др., посочено по-горе, точка 36, Решение по дело Finalarte и др., посочено по-горе, точка 33, както и Решение от 21 октомври
         2004 г. по дело Комисия/Люксембург, C‑445/03, Recueil, стр. I‑10191, точка 29).

      48      Съдът също така е признал на държавите членки правото да проверяват дали се спазват националните разпоредби и разпоредбите
         на правото на Съюза в областта на свободното предоставяне на услуги и е приел, че са оправдани мерките, необходими за упражняване
         на контрол за спазването на изисквания, които от своя страна са обосновани поради императивни съображения от общ интерес (вж.
         в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 38, както и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия,
         посочено по-горе, точка 36).

      49      Следователно трябва да се прецени дали мерки като включените в опростения режим са в състояние да гарантират постигане на
         целта за закрила на работниците и не надхвърлят необходимото за постигане на тази цел.

      50      Що се отнася, на първо място, до предварителната декларация за командироване, белгийското правителство изтъква, че тя позволява
         на съответните органи да упражняват ефективен контрол по отношение на условията на заплащане и работа при командироване на
         работници в Белгия. В съдебното заседание това правителство уточнява, че при липса на такава декларация белгийските органи
         не биха били в състояние да проверят от коя дата започва командироването в Белгия, тъй като равностойните документи не предоставяли
         такава информация.

      51      В това отношение Съдът вече е приел, че наложеното на работодател, установен в друга държава членка, задължение да уведоми
         преди командироването местните органи за присъствието на един или повече работници, които ще бъдат командировани, за предвидената
         продължителност на това присъствие и за услугата или услугите, чието предоставяне обосновава командироването, представлява
         мярка, която е също толкова ефективна и не така ограничителна като разрешението за работа, предварителния контрол или потвърждаването
         на командироването. Такова задължение позволява на тези органи да упражняват контрол за спазването на социалното законодателство
         и на законодателството в областта на трудовите възнаграждения в приемащата държава членка през периода на командироване, като
         се имат предвид вече съществуващите задължения на работодателя съгласно нормите на социалното право, приложими в държавата
         членка по произход (вж. Решение по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе, точка 31, Решение от 19 януари 2006 г. по дело
         Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 45 и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 52).

      52      Следователно, въпреки че предварителното изпращане на декларацията за командироване е подходящо средство за предоставяне на
         белгийските органи на посочените в точка 50 от настоящото решение сведения, процедура за даване на входящ номер и за уведомяване,
         по силата на която посочената декларация се превръща, както беше посочено в точка 34 от настоящото решение, в административна
         процедура за даване на разрешение, надхвърля необходимото за осигуряване на закрилата на командированите работници.

      53      Всъщност от припомнената в точка 51 от настоящото решение съдебна практика следва, че доколкото позволява да се упражнява
         контрол за спазването на социалното законодателство и законодателството в областта на трудовите възнаграждения в приемащата
         държава членка през периода на командироване, предварителната декларация е средство за постигане на тази цел, което е по-пропорционално
         от такова разрешение или от предварителен контрол. В това отношение самото белгийско правителство не сочи, че опростеният
         режим има цел, различна от ефективния контрол по отношение на условията на заплащане и работа на командированите работници
         през периода на командироване.

      54      Въпреки това, тъй като изискването за предварително подаване на декларация си остава подходяща мярка, позволяваща извършването
         на необходимите проверки и предотвратяването на измамите, администрацията би трябвало да предостави на работодателя, който
         командирова работници на територията на Белгия, възможността да докаже, че е подал декларация, съдържаща цялата изискуема
         информация.

      55      Що се отнася, на второ място, до документите, равностойни на индивидуалната сметка и на фиша за заплата, в писменото си становище
         белгийското правителство обяснява, че в индивидуалната сметка се отразява положеният от работника труд и дължимото за него
         възнаграждение, а във фиша за заплата се сочи начинът на изчисляване на това възнаграждение, като се имат предвид броят на
         часовете, през които е полаган труд, дните, през които е ползван отпуск, както и извършените удръжки върху възнаграждението.

      56      Освен това, както е посочено в точка 42 от настоящото решение, от членове 5 и 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г. следва,
         че работодателят, който командирова работници на територията на Белгия, трябва да държи на разположение на белгийските органи
         копие от тези документи било на работното място в Белгия, било на домашния адрес в Белгия на негов пълномощник или служител.
         След приключване на командироването това копие, както и опис на равностойните документи трябва да се изпратят на белгийските
         органи.

      57      Воденето на равностойните документи, описани в точка 55 от настоящото решение, позволява на съответните органи да проверят
         дали по отношение на командированите работници се спазват условията за работа, изброени в член 3, параграф 1 от Директива
         96/71, и следователно да се осигури закрилата на тези работници.

      58      Впрочем от постоянната съдебна практика следва, че доколкото информацията, предоставена от отнасящите се до командированите
         работници документи, които се изискват от правната уредба на държавата членка по установяване, в своята цялост е достатъчна,
         за да позволи извършване на необходимите проверки в приемащата държава членка, представянето в разумен срок на тези документи
         или на тяхно копие, в случай че документите или копието не се държат на разположение на обекта или на ясно определено достъпно
         място на територията на приемащата държава членка, представлява налагащо по-малко ограничения средство за осигуряване на социалната
         закрила на посочените работници в сравнение с изготвянето на документите, предвидени от правната уредба на тази държава (вж.
         в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точки 64—66, както и Решение по дело Finalarte и др., посочено
         по-горе, точка 74).

      59      Съдът също така е постановил, че задължението за изпращане след приключване на командироването на документите, които работодателят
         е длъжен да изготвя в съответствие с правната уредба на държавата членка по установяване, или на тяхно копие на националните
         органи на приемащата държава членка, които биха могли да ги проверят и евентуално да ги съхраняват, представлява налагаща
         по-малко ограничения мярка за осигуряване на контрола за спазване на правната уредба във връзка със закрилата на работниците
         в сравнение със задължението на работодателя да съхранява тези документи на територията на тази държава след приключване на
         командироването (вж. в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 78).

      60      Предвид всичко изложено по-горе такива мерки са пропорционални с оглед на целта за закрила на работниците.

      61      Следователно на поставения въпрос трябва да се отговори, че:

      –        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
         който командирова работници на територията на първата държава, трябва да подаде предварително декларация за командироване,
         доколкото започването на предвиденото командироване зависи от уведомяването на този работодател за входящия номер на декларацията
         и доколкото националните органи на първата държава разполагат със срок от пет работни дни за извършване на уведомяването.

      –        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
         който командирова работници на територията на първата държава, трябва през периода на командироване да държи на разположение
         на нейните национални органи копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от
         правото на първата държава, както и да ги изпрати на посочените органи след приключване на този период.

       По съдебните разноски
      62      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      –        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
            който командирова работници на територията на първата държава, трябва да подаде предварително декларация за командироване,
            доколкото започването на предвиденото командироване зависи от уведомяването на този работодател за входящия номер на декларацията
            и доколкото националните органи на първата държава разполагат със срок от пет работни дни за извършване на уведомяването.
      –        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
            който командирова работници на територията на първата държава, трябва през периода на командироване да държи на разположение
            на нейните национални органи копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от
            правото на първата държава, както и да ги изпрати на посочените органи след приключване на този период.
      Подписи
      * Език на производството: нидерландски.


Решение на Общия съд (шести състав) от 14 ноември 2012 г. # Evonik Industries AG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по възражение - Заявка за словна марка на Общността "Impulso creador" - По-ранна фигуративна марка на Общността "IMPULSO" - Относително основание за отказ - Вероятност от объркване - Сходство на знаците - Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-529/11.


Решение на Съда на публичната служба (трети състав) от 5 февруари 2016 г.#Inge Barnett и др. срещу Европейски икономически и социален комитет (ЕИСК).#Публична служба — Пенсионирани длъжностни лица — Пенсии за осигурителен стаж — Член 64 от Правилника — Корекционни коефициенти — Годишна актуализация на корекционните коефициенти — Член 65, параграф 2 от Правилника — Междинна актуализация — Членове 3, 4 и 8 от приложение XI към Правилника — Праг на чувствителност — Промяна в издръжката на живота — Член 64, параграф 4 от Правилника — Липса на решение на законодателя за актуализация за 2013 г. и 2014 г. — Обхват — Регламент № 1416/2013 — Прекалено висок корекционен коефициент за Дания — Намаляване на корекционния коефициент чрез механизма за междинна актуализация — Злоупотреба с власт.#Дело F-66/15.


Решение на Съда от 1 юли 1969 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Дело 24-68.


title: Решение на Съда (първи състав) от 3 септември 2009 г.#Pia Messner срещу Firma Stefan Krüger.#Искане за преюдициално заключение: Amtsgericht Lahr - Германия.#Директива 97/7/ЕО - Защита на потребителите - Договори от разстояние - Упражняване от потребителя на правото на отказ - Обезщетение за ползване, което трябва да се плати на продавача.#Дело C-489/07.

text:
      Дело C-489/07
      Pia Messner
      срещу
      Firma Stefan Krüger
      (Преюдициално запитване, отправено от Amtsgericht Lahr)
      „Директива 97/7/ЕО — Защита на потребителите — Договори от разстояние — Упражняване от потребителя на правото на отказ — Обезщетение за ползване, което трябва да се плати на продавача“
      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Защита на потребителите по отношение на договорите от разстояние — Директива 97/7
      (член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7 на Европейския парламент и на Съвета)
      Разпоредбите на член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7 относно защитата на потребителя по отношение
         на договорите от разстояние трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда по общ
         начин възможността за продавача да поиска от потребителя компенсаторно обезщетение за ползването на придобита по договор от
         разстояние стока в случая, когато последният е упражнил правото си на отказ в предвидения срок. Всъщност, ако потребителят
         трябва да заплати такова компенсаторно обезщетение само поради факта, че е имал възможност да ползва стоката през времето,
         през което тя се е намирала в негово владение, той би могъл да упражни правото си на отказ единствено ако заплати посоченото
         обезщетение. Подобна последица очевидно би противоречала на текста и на целта на член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2
         от Директива 97/7 и би лишила именно потребителя от възможността да ползва свободно и без никакъв натиск срока за размисъл,
         който му е предоставен от тази директива. Освен това ефикасността и ефективността на правото на отказ биха били поставени
         под въпрос, ако потребителят е длъжен да плати компенсаторно обезщетение само поради обстоятелството, че е прегледал и изпитал
         стоката. Доколкото правото на отказ има именно за цел да предостави тази възможност на потребителя, няма как от факта, че
         същият се е възползвал от нея, да следва, че той може да упражни споменатото право само ако плати обезщетение.

      Тези разпоредби обаче допускат да се предвиди задължение за потребителя да плати компенсаторно обезщетение за ползването на
         стоката, ако същият е използвал споменатата стока по начин, несъвместим с принципите на гражданското право, като добросъвестността
         или неоснователното обогатяване, при условие че не се накърнява целта на посочената директива, и по-специално ефикасността
         и ефективността на правото на отказ, като това следва да се определи от националната юрисдикция.

      (вж. точки 23, 24, 29 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      3 септември 2009 година(*)

      „Директива 97/7/ЕО — Защита на потребителите — Договори от разстояние — Упражняване от потребителя на правото на отказ — Обезщетение за ползване, което трябва да се плати на продавача“
      По дело C‑489/07
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Amtsgericht Lahr (Германия) с акт от 26 октомври 2007 г.,
         постъпил в Съда на 5 ноември 2007 г., в рамките на производство по дело

      Pia Messner
      срещу
      Firma Stefan Krüger,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann (докладчик), председател на състав, г‑н M. Ilešič, г‑н A. Tizzano, г‑н E. Levits и г‑н J.-J. Kasel,
         съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑жа K. Sztranc-Sławiczek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 11 декември 2008 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑жа J. Kemper, в качеството на представители,
      –        за белгийското правителство, от г‑жа L. Van den Broeck, в качеството на представител,
      –        за испанското правителство, от г‑н J. Rodríguez Cárcamo, в качеството на представител,
      –        за австрийското правителство, от г‑н E. Riedl, в качеството на представител,
      –        за португалското правителство, от г‑н L. Inez Fernandes и г‑жа P. Contreiras, в качеството на представители,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н V. Kreuschitz, г‑н W. Wils и г‑н H. Krämer, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 18 февруари 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6 от Директива 97/7/EО на Европейския парламент и на Съвета от 20 май
         1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите от разстояние (OВ L 144, стр. 19; Специално издание
         на български език, 2007 г., глава 15, том 4, стр. 160).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Messner, потребител, и Firma Stefan Krüger (наричано по-нататък „Stefan
         Krüger“), предприятие, което извършва по Интернет продажби от разстояние, във връзка с възстановяването на сумата от 278 EUR
         след разваляне на договор от разстояние.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Съображение 14 от Директива 97/7 предвижда:

      „Като имат предвид, че потребителят не е в състояние действително да види стоката, да се увери за характера на предоставената
         услуга преди сключването на договора; като имат предвид, че трябва да се съдържат разпоредби, ако не е посочено друго по настоящата
         директива, за правото за отказ от договора; като имат предвид, че ако това право трябва да бъде по-формално [другаде в текста:
         „за да не бъде това право чисто формално“], разходите, ако има такива, са за сметка на потребителя, при упражняване правото
         му на отказ от договора, и трябва да се ограничат до преките разходи по връщане на стоките; като имат предвид, че това право
         на отказ е без да се накърняват други права на потребителите съгласно националното законодателство, по-специално по отношение
         на получаването на повредени стоки и услуги или сто[к]и и услуги, които не отговарят на описанието, дадено в офертата за тези
         стоки и услуги; като имат предвид, че държавите членки могат да определят други условия и договорености във връзка с правото
         на отказ [другаде в текста: „други условия и правила във връзка с упражняването на правото на отказ“].“

      4        Член 6, параграфи 1 и 2 от тази директива гласи:

      „Право на отказ
      1.      За всеки договор от разстояние потребителят разполага със срок от най-малко седем работни дни, през които може да се откаже
         от договора, без да дължи неустойка и без да посочва причина. При упражняване правото си на отказ, единствено разходите [да
         се чете: „преките разходи“] за връщане на стоката могат да бъдат за сметка на потребителя.

      […]
      2.      Когато правото на отказ е упражнено от потребителя по смисъла на настоящия член, доставчикът се задължава безплатно да възстанови
         сумите, заплатени от потребителя. Към потребителя могат да бъдат поставени искания единствено за връщането на стоките [да
         се чете „единствено за преките разходи за връщането на стоките“], вследствие на упражняване на неговото право за отказ. Възстановяване
         в този смисъл трябва да се извърши във възможно най-кратки срокове и, при всички случаи, в рамките на 30 дни.“

      5        Член 14 от посочената директива гласи:

      „Минимална клауза за защита на потребителите
      Държавите членки могат да приемат или запазят в сила по-строги разпоредби, в съответствие с Договора, в областта, уредена
         с настоящата директива, за да осигурят по-високо ниво на защита на потребителите. […]“

       Национална правна уредба
      6        Член 312d, озаглавен „Право на отказ и връщане при договорите от разстояние“, от германския Граждански кодекс (Bürgerliches
         Gesetzbuch, наричан по-нататък „BGB“) гласи:

      „(1) Потребителят, сключил договор от разстояние, има право на отказ съгласно член 355. Когато предмет на договора е доставката
         на стоки, вместо право на отказ на потребителя може да се предостави право на връщане съгласно член 356.

      (2) По изключение от член 355, параграф 2, първо изречение срокът за отказ не започва да тече, преди да бъдат изпълнени задълженията
         за уведомяване, предвидени в член 312c, параграф 2; при доставка на стоки — не преди деня на получаването им от получателя;
         при периодични доставки на стоки от един и същи вид — не преди деня на получаване на първата отделна доставка, а при предоставяне
         на услуги — не преди деня на сключване на договора.“

      7        Член 355, озаглавен „Право на отказ при потребителските договори“, от BGB гласи:

      „(1) Когато законът предоставя на потребителя право на отказ съгласно тази разпоредба, той престава да бъде обвързан от волеизявлението
         си, че е съгласен да сключи договора, ако се откаже в предвидения срок. Отказът не трябва да бъде мотивиран и се изразява
         писмено или чрез връщане на вещта на икономическия оператор в двуседмичен срок; за спазването на срока е достатъчно отказът
         да бъде своевременно изпратен.

      (2) Срокът започва да тече от момента, в който потребителят бъде писмено уведомен за правото си на отказ с ясно съобщение,
         в което се разясняват правата му в съответствие с изискванията на използваното средство за комуникация, като съобщението съдържа
         и името и адреса на лицето, до което трябва да се отправи отказът, както и указание за момента, от който тече срокът, и за
         правилата по параграф 1, второ изречение. По изключение от параграф 1, второ изречение, когато съобщението достигне до потребителя
         след сключване на договора, срокът е едномесечен. Когато договорът трябва да бъде сключен в писмена форма, срокът не започва
         да тече преди на потребителя да се предостави на разположение екземпляр от договора, писмената заявка на потребителя или копие
         от оригинала на договора или от заявката. При спор от кой момент тече срокът, икономическият оператор носи тежестта на доказване.

      (3) Правото на отказ се погасява не по-късно от шест месеца след сключване на договора. При доставка на стоки срокът не започва
         да тече преди деня на получаването им от потребителя. По изключение от първото изречение, правото на отказ не се погасява,
         когато потребителят не е бил надлежно уведомен за правото си на отказ; при договори от разстояние за предоставяне на финансови
         услуги правото на отказ не се погасява и когато икономическият оператор не е изпълнил надлежно задълженията си за уведомяване
         съгласно § 312c, алинея 2, точка 1.“

      8        Член 357, озаглавен „Правни последици от отказа и връщането“, от BGB, предвижда:

      „(1) Правилата за разваляне на законово основание се прилагат съответно спрямо правото на отказ и на връщане, освен ако не
         е предвидено друго. член 286, параграф 3 се прилага съответно спрямо задължението за възстановяване на плащания в съответствие
         с тази разпоредба; определеният в него срок започва да тече от волеизявлението на потребителя за отказ или връщане. Що се
         отнася до задължението на потребителя за възстановяване, срокът започва да тече от момента на неговото волеизявление; що се
         отнася до задължението на икономическия оператор за възстановяване, срокът започва да тече от момента, в който това волеизявление
         достигне до него.

      (3) По изключение от член 346, параграф 2, първо изречение, точка 3 потребителят трябва да плати компенсаторно обезщетение
         при влошаване на качествата на вещта в резултат на използване в съответствие с предназначението ѝ, ако е бил писмено уведомен
         за тази правна последица, както и за възможността тя да бъде избегната, най-късно до момента на сключване на договора. Той
         не е длъжен да плати такова обезщетение, когато влошаването се дължи изключително на прегледа на вещта. Член 346, параграф 3,
         първо изречение, точка 3 не се прилага, когато потребителят е бил надлежно уведомен за правото си на отказ или е узнал за
         него по друг начин.

      (4) Правата на страните са изчерпателно посочени в предходните параграфи.“
      9        Член 346, озаглавен „Последици от развалянето на договора“, параграфи 1—3 от BGB гласи следното:

      „(1)      Ако една страна по договора се позове на договорна или законова уговорка за разваляне, получените престации трябва в случай
         на разваляне да бъдат върнати, а действително получените плодове — възстановени.

      (2)      Вместо връщането или възстановяването длъжникът трябва да изплати обезщетение, доколкото:
      1.      връщането или възстановяването са изключени поради естеството на придобитото;
      2.      той е потребил, отчуждил, обременил, променил или преработил получената стока;
      3.      получената стока е влошила качествата си или е погинала; изхабяването, съответстващо на нормално използване, обаче не се взема
         предвид.

      Ако съгласно договора се дължи насрещна престация, тя трябва да бъде взета предвид при изчисляването на обезщетението; ако
         се дължи обезщетение за ползата, получена от заем, може да бъде представено доказателство, че стойността на ползата е била
         по-ниска.

      (3)      Задължението за обезщетение се изключва:
      1.      ако недостатъкът, поради който се разваля договорът, се е появил едва при промяната или преработката на стоката;
      2.      доколкото кредиторът е отговорен за влошаването или погиването или ако вредата би настъпила и при него;
      3.      ако в случай на законово условие за разваляне влошаването или погиването е настъпило при заинтересования, макар и той да е
         положил грижата, която обикновено полага за собствените си работи.

      Остатъчното обогатяване трябва да бъде възстановено.“
       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      10      На 2 декември 2005 г. г‑жа Messner купува по Интернет от Stefan Krüger употребяван преносим компютър за 278 EUR.

      11      Към момента на тази покупка Stefan Krüger обявява в Интернет общи условия за продажба, в които по-специално се посочва, че
         купувачът дължи компенсаторно обезщетение при влошаване на качествата на стоката в резултат на използване в съответствие с
         предназначението ѝ.

      12      През август 2006 г. на екрана на посочения компютър се появява дефект. На 4 август 2006 г. г‑жа Messner уведомява Stefan Krüger
         за този недостатък. Stefan Krüger отказва да отстрани безплатно посочения недостатък.

      13      На 7 ноември 2006 г. г‑жа Messner обявява, че разваля договора за продажба и предлага да върне преносимия компютър на Stefan
         Krüger срещу едновременното възстановяване на продажната цена. Това разваляне е извършено в сроковете, предвидени в BGB, доколкото
         г‑жа Messner не е получила предвидената от разпоредбите на този кодекс информация, за да започне да тече срокът за отказ.

      14      Г‑жа Messner предявява иск пред Amtsgericht Lahr срещу Stefan Krüger за сумата от 278 EUR.

      15      Stefan Krüger прави възражение срещу този иск, като изтъква, че г‑жа Messner във всички случаи му дължи компенсаторно обезщетение
         за използването на посочения преносим компютър в продължение на почти осем пълни месеца. Наемната цена на преносим компютър
         от този вид на пазара била средно в размер на 118,80 ЕUR за тримесечие, така че обезщетението за периода на използване на
         разглеждания компютър от г‑жа Messner било 316,80 ЕUR.

      16      При тези условия Amtsgericht Lahr решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:

      „Трябва ли разпоредбите на член 6, параграф 2 във връзка с член 6, параграф 1, второ изречение от Директива 97/7 […] да се
         тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда възможността за продавача да поиска компенсаторно
         обезщетение за ползването на предоставената стока при отказ в предвидения срок на потребителя от договора?“

       По преюдициалния въпрос
      17      С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали разпоредбите на член 6, параграф 1, второ изречение
         и параграф 2 от Директива 97/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда възможността
         за продавача да поиска от потребителя компенсаторно обезщетение за ползването на придобита по договор от разстояние стока
         в случая, когато последният е упражнил правото си на отказ в предвидения срок.

      18      Съгласно член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7 при упражняване на правото на отказ единствено
         преките разходи за връщане на стоката могат да бъдат за сметка на потребителя.

      19      В това отношение от съображение 14 от Директива 97/7 е видно, че тази забрана на потребителя да се възлагат други разходи
         освен разходите, които следват непосредствено от връщането на стоките, има за цел да осигури гарантираното от тази директива
         право на отказ „да не бъде чисто формално“. Следователно потребителят би могъл да бъде възпрян да упражни това право, ако
         то е свързано с неблагоприятни имуществени последици.

      20      Освен това от същото съображение е видно, че целта на правото на отказ е да защити потребителя в особеното положение на продажба
         от разстояние, при което той „не е в състояние действително да види стоката, да се увери за характера на предоставената услуга
         преди сключването на договора“. Ето защо с правото на отказ трябва да се компенсира неблагоприятното положение на потребителя,
         резултат от договора от разстояние, като му се предостави подходящ срок за размисъл, през който той има възможност да прегледа
         и да изпита придобитата стока.

      21      Забраната, посочена в член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7, следва да се тълкува с оглед на
         тези цели.

      22      В това отношение е необходимо да се установи, че предвиждането по общ начин на задължение за плащане на компенсаторно обезщетение
         за ползването на стоката, придобита по договор от разстояние, е несъвместимо с посочените цели.

      23      Всъщност, както подчертава генералният адвокат в точка 74 от заключението си, ако потребителят трябва да заплати такова компенсаторно
         обезщетение само поради факта, че е имал възможност да ползва придобитата по договор от разстояние стока през времето, през
         което тя се е намирала в негово владение, той би могъл да упражни правото си на отказ единствено ако заплати посоченото обезщетение.
         Подобна последица очевидно би противоречала на текста и на целта на член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива
         97/7 и би лишила именно потребителя от възможността да ползва свободно и без никакъв натиск срока за размисъл, който му е
         предоставен от тази директива.

      24      Освен това ефикасността и ефективността на правото на отказ биха били поставени под въпрос, ако потребителят е длъжен да плати
         компенсаторно обезщетение само поради обстоятелството, че е прегледал и изпитал придобитата по договор от разстояние стока.
         Доколкото правото на отказ има именно за цел да предостави тази възможност на потребителя, няма как от факта, че същият се
         е възползвал от нея, да следва, че той може да упражни споменатото право само ако плати обезщетение.

      25      Въпреки че Директива 97/7 трябва да защити потребителя в особеното положение на договор от разстояние, тя все пак няма за
         цел да му предоставя права, които надхвърлят това, което е необходимо, за да може той надлежно да упражни правото си на отказ.

      26      Следователно целта на Директива 97/7, и по-специално посочената в член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от нея
         забрана, поначало допускат правна уредба на държава членка, която предвижда задължение за потребителя да плати справедливо
         компенсаторно обезщетение, ако същият е използвал придобитата по договор от разстояние стока по начин, несъвместим с принципите
         на гражданското право, като добросъвестността или неоснователното обогатяване.

      27      В това отношение следва да се отбележи, че от съображение 14, последно изречение от Директива 97/7 е видно, че държавите членки
         могат да определят други условия и правила във връзка с упражняването на правото на отказ. Тази компетентност обаче трябва
         да бъде упражнявана при спазване на целта на споменатата директива и не може по-конкретно да накърни ефикасността и ефективността
         на правото на отказ. Такъв би бил например случаят, ако размерът на компенсаторно обезщетение като посоченото в предходната
         точка изглежда несъразмерен спрямо покупната цена на разглежданата стока или пък ако националната правна уредба възлага на
         потребителя тежестта да докаже, че не е използвал тази стока през срока за отказ по начин, надхвърлящ това, което е необходимо,
         за да може той надлежно да упражни правото си на отказ.

      28      Националната юрисдикция следва да разреши спора, с който конкретно е сезирана, с оглед на тези принципи, като надлежно вземе
         предвид всички негови особености, и по-конкретно естеството на разглеждания продукт, както и продължителността на периода,
         след изтичане на който поради неизпълнение от страна на продавача на задължението му за уведомяване потребителят е упражнил
         правото си на отказ.

      29      С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на член 6, параграф 1,
         второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която
         предвижда по общ начин възможността за продавача да поиска от потребителя компенсаторно обезщетение за ползването на придобита
         по договор от разстояние стока в случая, когато последният е упражнил правото си на отказ в предвидения срок. Тези разпоредби
         обаче допускат да се предвиди задължение за потребителя да плати компенсаторно обезщетение за ползването на тази стока, ако
         същият е използвал споменатата стока по начин, несъвместим с принципите на гражданското право, като добросъвестността или
         неоснователното обогатяване, при условие че не се накърнява целта на посочената директива, и по-специално ефикасността и ефективността
         на правото на отказ, като това следва да се определи от националната юрисдикция.

       По съдебните разноски
      30      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      Разпоредбите на член 6, параграф 1, второ изречение и параграф 2 от Директива 97/7/EО на Европейския парламент и на Съвета
            от 20 май 1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите от разстояние трябва да се тълкуват в смисъл,
            че не допускат национална правна уредба, която предвижда по общ начин възможността за продавача да поиска от потребителя компенсаторно
            обезщетение за ползването на придобита по договор от разстояние стока в случая, когато последният е упражнил правото си на
            отказ в предвидения срок.
      Тези разпоредби обаче допускат да се предвиди задължение за потребителя да плати компенсаторно обезщетение за ползването на
            тази стока, ако същият е използвал споменатата стока по начин, несъвместим с принципите на гражданското право, като добросъвестността
            или неоснователното обогатяване, при условие че не се накърнява целта на посочената директива, и по-специално ефикасността
            и ефективността на правото на отказ, като това следва да се определи от националната юрисдикция.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


Решение на Съда от 3 март 1982 г. # Alpha Steel Ltd. срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 14/81.


Решение на Съда от 16 декември 1960 г. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar срещу Комисия на Европейската икономическа общност. # Дело 44-59.


Решение на Съда от 20 октомври 1993 г. # Phil Collins срещу Imtrat Handelsgesellschaft mbH и Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH и Leif Emanuel Kraul срещу EMI Electrola GmbH. # Искане за преюдициално заключение: Landgericht München I и Bundesgerichtshof - Германия. # Съединени дела C-92/92 и C-326/92.


Решение на Съда от 5 май 1982 г. # Gaston Schul Douane Expediteur BV срещу Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Искане за преюдициално заключение: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Нидерландия. # Дело 15/81.


Решение на Съда (втори състав) от 17 ноември 1983 г. # Firma E. Merck срещу Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht Hamburg - Германия. # Дело 292/82.


Решение на Съда от 17 ноември 1993 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Данък върху добавената стойност - Шеста директива. # Дело C-69/92.


Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 17 декември 1991 г. # SA Hercules Chemicals NV срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция. # Дело T-7/89.


Решение на Съда (първи състав) от 27 май 1982 г. # Paul Kaders GmbH срещу Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Искане за преюдициално заключение: Bundesfinanzhof - Германия. # Обща митническа тарифа. # Дело 49/81.


Решение на Съда (шести състав) от 26 септември 1996 г. # Jürgen Dudda срещу Finanzamt Bergisch Gladbach. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht Köln - Германия. # Шеста директива ДДС. # Дело C-327/94.


Решение на Съда (трети състав) от 13 ноември 1986 г. # Société anonyme de droit belge Fadex NV срещу Комисия на Европейските общности. # Арбитражна клауза. # Дело 220/85.


Решение на Съда (първи състав) от 9 юли 1970 г. # Anneliese Fiehn срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 23-69.