title: Решение на Първоинстанционния съд (шести състав) от 7 октомври 2009 г.#Vischim Srl срещу Комисия на Европейските общности.#Продукти за растителна защита - Активно вещество хлороталонил - Изменение във връзка с включването в приложение I към Директива 91/414/ЕИО - Директива 2006/76/ЕО - Обратна сила - Липса на преходен период - Правна сигурност - Оправдани правни очаквания - Принцип на равно третиране.#Дело T-380/06.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (шести състав)
      7 септември 2009 година (
            *1
         )
      „Продукти за растителна защита — Активно вещество хлороталонил — Изменение във връзка с включването в приложение I към Директива 91/414/ЕИО — Директива 2006/76/ЕО — Обратна сила — Липса на преходен период — Правна сигурност — Оправдани правни очаквания — Принцип на равно третиране“
      По дело T-380/06

         Vischim Srl, установено в Cesano Maderno (Италия), за което се явяват адв. C. Mereu и адв. K. Van Maldegem,
      жалбоподател,
      срещу

         Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н L. Parpala и г-н B. Doherty, в качеството на представители,
      ответник,
      с предмет искане за отмяна на член 2, втора алинея от Директива 2006/76/ЕО на Комисията от 22 септември 2006 година за изменение на Директива 91/414/ЕИО по отношение на спецификацията на активното вещество хлороталонил (ОВ L 263, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 75, стр. 146),
      ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (шести състав),
      състоящ се от: г-н A. W. H. Meij, председател, г-н F. Dehousse и г-н V. Vadapalas (докладчик), съдии,
      секретар: г-жа C. Kantza, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 25 септември 2008 г.,
      постанови настоящото

         Решение

         Правна уредба

         Директива 91/414/ЕИО

               1

               Съгласно член 4, параграф 1, буква a) от Директива 91/414/ЕИО на Съвета от 15 юли 1991 година относно пускането на пазара на продукти за растителна защита (ОВ L 230, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 10, стр. 30) „[д]ържавите членки издават разрешение за продукти за растителна защита само ако активните им вещества са включени в приложение I и всички условия, посочени в него, са изпълнени“.

               2

               Съгласно член 5, параграф 1 от Директива 91/414 „в съответствие с равнището на научно-техническите познания, дадено активно вещество се вписва в приложение I за първоначален срок, който не може да надхвърля 10 години, ако може да се очаква, че продукти за растителна защита, съдържащи активното вещество, ще отговарят на […] условия[та]“, определени по-нататък и свързани с липсата на вреда за здравето на човека и животните, както и за околната среда.

               3

               На основание член 5, параграф 4, първо и второ тире от същата директива включването може да бъде предмет на изисквания, свързани с „минимална[та] степен на чистота на активното вещество“ и с „естество[то] и максимално[то] съдържание на някои примеси“.

               4

               Член 6, параграф 1 от Директива 91/414 гласи:
               „Включването на активно вещество в приложение I се извършва в съответствие с процедурата, предвидена в член 19.
               В съответствие с тази процедура се определя следното:

                        —

                        условията за включване,

                        —

                        изменения в приложение I, когато са необходими;

                  […]“

               5

               Съгласно член 8, параграф 2, първа алинея от Директива 91/414 „[ч]рез дерогация от член 4 […] държава членка може, през период от 12 години от датата на нотифициране на настоящата директива, да разреши на своята територия пускането на пазара на продукти за растителна защита, съдържащи активни вещества, които не са посочени в приложение I, които се намират вече на пазара две години след датата на нотифициране на настоящата директива“.

               6

               Съгласно член 8, параграф 2, втора алинея от същата директива през този 12-годишен период Комисията на Европейските общности започва изпълнението на работна програма за постепенното изследване на въпросните активни вещества.

               7

               Съгласно член 8, параграф 2, четвърта алинея от Директива 91/414 „през [този] период, след изследване на [дадено] активн[о] веществ[о] от комитета, посочен в член 19, може да се вземе решение посредством процедурата, постановена в настоящия член, че активното вещество може да бъде включено в приложение I и при какви условия; или в случаи, когато изискванията на член 5 не са изпълнени или изискваната информация и данни не са били представени в предписания срок, да се вземе решение тези активни вещества да не бъдат включени в приложение I“. Тази разпоредба предвижда също, че „[д]ържавите членки осигуряват издаването, отнемането или изменението на съответните разрешения в предписания срок“.

               8

               Член 19 от Директива 91/414, изменен с Регламент (ЕО) № 806/2003 на Съвета от 14 април 2003 година (ОВ L 122, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 126), предвижда, че Комисията се подпомага от регулаторен комитет — Постоянния комитет по хранителната верига и опазване здравето на животните (наричан по-нататък „комитетът“).

               9

               Що се отнася до активното вещество хлороталонил, срокът по член 8, параграф 2 от Директива 91/414, който е трябвало да изтече на 26 юли 2003 г., се продължава първоначално до с Регламент (ЕО) № 2076/2002 на Комисията от (ОВ L 319, стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 45, стр. 144), а след това до с Регламент (ЕО) № 1335/2005 на Комисията от (ОВ L 211, стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 65, стр. 169), освен ако преди тази дата не е взето решение за неговото включване в приложение I към Директива 91/414.

         Регламент (ЕИО) № 3600/92

               10

               Регламент (ЕИО) № 3600/92 на Комисията от 11 декември 1992 година относно определяне на подробни правила за изпълнението на първия етап от работната програма, посочена в член 8, параграф 2 от Директива 91/414 (ОВ L 366, стp. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 11, стр. 220), урежда процедурата за оценка на няколко вещества, сред които фигурира хлороталонилът, с оглед на евентуалното им включване в приложение I към тази директива.

               11

               Съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 3600/92 „всеки производител, който желае да осигури включването на активното вещество […] в приложение I към Директива [91/414], нотифицира за това Комисията в срок от шест месеца от датата на влизане в сила на настоящия регламент“.

               12

               Член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 3600/92, изменен с Регламент (ЕО) № 1199/97 на Комисията от 27 юни 1997 година (ОВ L 170, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 21, стр. 229), предвижда правилата за разглеждане на представените от нотификаторите досиета.

               13

               Съгласно член 8, параграф 3, четвърта алинея от изменения Регламент № 3600/92:
               „След провеждане на […] проверка Комисията представя на Комитета:

                        a)

                        проекто[директива] за включване на активното вещество в приложение I към директивата, в която проектодиректива, ако е приложимо, се съдържат и условията, включително срокът, за подобно включване;

                  […]“

         Обстоятелства, предхождащи спора

         Включване на хлороталонила в приложение I към Директива 91/414

               14

               На 8 юли 1993 г. жалбоподателят Vischim Srl, италианско дружество, произвеждащо хлороталонил, уведомява Комисията за интереса си от включването на това активно вещество в приложение I към Директива 91/414.

               15

               Само двама нотификатори на хлороталонил представят досието си в срок, а именно жалбоподателят и дружество ISK Biotech Europe (като в хода на процедурата за оценка на негово място встъпва като правоприемник дружество Zeneca Agrochemicals, на което пък правоприемник е дружество Syngenta).

               16

               След като разглежда досиетата, на 16 септември 2005 г. Комисията приема Директива 2005/53/ЕО за изменение на Директива 91/414 с цел включване на хлороталонил, хлоротолурон, циперметрин, даминозид и тиофанат-метил като активни вещества (ОВ L 241, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 65, стр. 250).

               17

               Съгласно член 1 от Директива 2005/53 и приложението към нея хлороталонилът е включен под № 102 в таблицата, фигурираща в приложение I към Директива 91/414. В озаглавената „Чистота“ четвърта колона на тази таблица се посочва: „Хексахлоробензен: не повече от 0,01 g/kg“.

               18

               От доклада за преглед на хлороталонила (документ SANCO/4343/2000 окончателен от 14 февруари 2005 г., наричан по-нататък „докладът за преглед“) е видно, че посоченото условие, свързано с максималното съдържание на хексахлоробензен (HCB), е установено, като се отчита спецификацията на хлороталонила, приета от ФАО (Организацията на ООН за прехрана и земеделие) през февруари 2005 г.

               19

               Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2005/53 държавите членки са били длъжни, ако е било необходимо, да изменят или да отменят съществуващите разрешения за продукти за растителна защита, съдържащи хлорталонил, не по-късно от 31 август 2006 г., като потвърдят, от една страна, че условията в приложение I към Директива 91/414 са изпълнени и от друга страна, че притежателят на разрешението разполага или има достъп до досие, като по този начин отговаря на изискванията на приложение II към Директива 91/414 съгласно условията на член 13 от същата тази директива.

               20

               Директива 2005/53 влиза в сила на 1 март 2006 г. Съгласно член 2, първа и втора алинея от нея, държавите членки е трябвало не по-късно от да приемат и да обнародват разпоредбите, необходими за да се съобразят с тази директива, и да започнат да ги прилагат от

               21

               На 25 ноември 2005 г. жалбоподателят подава жалба за отмяна на Директива 2005/53 (дело T-420/05).

               22

               Във връзка с посочената жалба жалбоподателят подава две последователни молби за допускане на обезпечение, отхвърлени с определения на председателя на Първоинстанционния съд от 4 април 2006 г. по дело Vischim/Комисия (T-420/05 R, непубликувано в Recueil) и от по дело Vischim/Комисия (T-420/05 R II, Recueil, стр. II-4085), като второто определение е потвърдено с определение на председателя на Съда от по дело Vischim/Комисия (C-459/06 P(R), непубликувано в Recueil).

         Изменение във връзка с включването в приложение I към Директива 91/414

               23

               През декември 2005 г. ФАО публикува, въз основа на представената от жалбоподателя информация, нова спецификация на хлороталонила, определяща максималното съдържание на HCB на 0,04 g/kg.

               24

               Жалбоподателят уведомява Комисията за тази нова спецификация с писмо от 16 декември 2005 г.

               25

               През март 2006 г. Комисията иска от държавата членка докладчик да оцени различни съответстващи на новата спецификация на ФАО разновидности на хлороталонила, сред които и продуктът на жалбоподателя.

               26

               Същевременно службите на Комисията изпращат на държавите членки електронно съобщение със следния текст:
               „[Държавата членка докладчик] започна проучване на еквивалентността на продуктите с различен произход (включително тези на Vischim). Ако се установи, че те са също толкова сигурни, колкото референтния продукт, Комисията ще пристъпи към изменение на Директива [91/414], що се отнася до разрешените равнища на HCB. В този случай е възможно да се окаже трудно изричното изменение на текста преди 1 септември 2006 г., поради което може да е нужна известна административна гъвкавост, която да обхване близките дати. Би било жалко от националния пазар да се изтеглят продукти и малко след това отново да бъдат разрешени. Очевидно е, че отнемането на разрешения остава задължително, ако се установи, че резултатът от разглеждането на досието явно не е благоприятен или ако административните изисквания не са изпълнени.“

               27

               Въз основа на извършената оценка през април 2006 г. държавата членка докладчик установява, че хлороталонилът, съдържащ 0,04 g/kg HCB, не създава по-големи рискове от вече взетите предвид при приемането на Директива 2005/53. Ето защо предлага изменение на предвидената с Директива 2005/53 спецификация на хлороталонила.

               28

               На 13 и посоченото изменение е одобрено от комитета. По отношение на срока, свързан с въвеждането на изменената спецификация, в протокола от заседанието на комитета се посочва по-конкретно следното:
               „[П]о изменението на разглежданата спецификация бе постигнато принципно съгласие и Комисията се задължи в кратък срок да приеме проект […] Бе прието, че не е целесъобразно да се удължава определеният шестмесечен срок за представяне на липсващите изследвания. В противен случай би се създал прецедент и Комисията би могла да бъде упрекната в неравно третиране на нотификаторите […] Поради тези причини не е уместно да се допусне отклонение от обичайно определения с директивата за включване срок […] Обединеното кралство иска в случая да бъде продължен срокът за привеждане в съответствие, за да може Vischim да отнесе спора до арбитраж съгласно националното право и да получи достъп до изследванията върху гръбначни животни веднага щом бъде гласувано включването на веществото.“

               29

               С писмо от 27 юли 2006 г. жалбоподателят заявява на Комисията, че „за да има действие по отношение [на неговите] разрешения, изменението трябва, от една страна, да влезе в сила преди и от друга страна, с него да се определи на държавите членки нов срок, в който те да проверят дали са спазени условията за включване в приложение I“. Комисията не отговаря на това писмо.

               30

               В периода между юли и септември 2006 г. жалбоподателят получава писма от компетентните органи на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, на Кралство Белгия и на Ирландия, с които същите го уведомяват за намерението си да изтеглят неговия продукт от пазара.

               31

               В частност писмото, изпратено на жалбоподателя от органите на Обединеното кралство на 28 юли 2006 г., гласи следното:
               „[Вашият продукт е] в съответствие с новите спецификации [за чистота], изменени от [комитета] на 13 и [но] Вие още не сте доказали, че сте имали подходящ достъп до данните в приложение II […] за Вашите съществуващи разрешени продукти, които съдържат хлороталонил. Ето защо към настоящото писмо е приложено съобщение за намерението да изтеглим Вашите съществуващи продукти, съдържащи хлороталонил.“

               32

               На 22 септември 2006 г. Комисията приема Директива 2006/76/ЕО за изменение на Директива 91/414 по отношение на спецификацията на активното вещество хлороталонил (ОВ L 263, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 75, стр. 146; наричана по-нататък „обжалваната директива“).

               33

               Съгласно член 1 от обжалваната директива спецификацията на хлороталонила, предвидена във връзка с включването в приложение I към Директива 91/414, е заменена с фигуриращата в приложението таблица. В озаглавената „Чистота“ четвърта колона на тази таблица се посочва: „Хексахлоробензен: не повече от 0,04 g/kg“.

               34

               Обжалваната директива влиза в сила на 23 септември 2006 г. Съгласно член 2 от нея държавите членки трябва не по-късно от да приемат разпоредбите, необходими за да се съобразят с тази директива, и да започнат да ги прилагат от

         Производство и искания на страните

               35

               Настоящата жалба е подадена от жалбоподателя в секретариата на Първоинстанционния съд на 15 декември 2006 г.

               36

               С отделен акт от същия ден жалбоподателят прави искане за произнасяне по реда на бързото производство на основание член 76а от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. Това искане е отхвърлено с решение на председателя на четвърти състав на Първоинстанционния съд от 24 януари 2007 г.

               37

               На 27 февруари 2007 г. Комисията с отделен акт прави възражение за недопустимост. След като жалбоподателят представя своето становище, с определение от Първоинстанционният съд постановява, че ще се произнесе по възражението при разглеждането на делото по същество.

               38

               След представянето на писмената защита, на основание член 47, параграф 1 от Процедурния правилник Първоинстанционният съд решава, че втора размяна на писмени становища не е необходима.

               39

               След промяна в съставите на Първоинстанционния съд съдията докладчик е включен в шести състав, на който вследствие на това се разпределя настоящото дело.

               40

               Тъй като един от членовете на състава е възпрепятстван да заседава, съгласно член 32, параграф 3 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд председателят на Първоинстанционния съд определя друг съдия за попълване на състава.

               41

               След изслушване на страните настоящото дело е съединено с дело T-420/05 за целите на устната фаза на производството.

               42

               Въз основа на доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд решава да открие устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия поставя писмено няколко въпроса на страните, на които последните отговарят с писма от 16 юни, и

               43

               Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 25 септември 2008 г.

               44

               Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        да отмени частично обжалваната директива, и по-конкретно член 2, втора алинея от нея,

                        —

                        да задължи Комисията да предвиди точни, разумни и оправдани срокове с действие за в бъдеще, що се отнася до обжалваната директива,

                        —

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               45

               Комисията моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата като недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

         По допустимостта

               46

               Що се отнася на първо място до искането на жалбоподателя Първоинстанционният съд да задължи Комисията да предвиди точни, разумни и оправдани срокове с действие за в бъдеще, що се отнася до обжалваната директива, следва да се напомни, че в рамките на контрола за законосъобразност, основан на член 230 ЕО, общностният съд не разполага с правомощие да дава задължителни указания на институциите (Решение на Първоинстанционния съд от 12 декември 2006 г. по дело SELEX Sistemi Integrati/Комисия, T-155/04, Recueil, стр. II-4797, точка 28).

               47

               Ето защо изложеното от жалбоподателя второ искане е недопустимо.

               48

               Що се отнася на следващо място до искането за отмяна на член 2, втора алинея от обжалваната директива, Комисията повдига възражение за недопустимост на това искане, като се позовава, първо, на невъзможността на частичната отмяна, искана от жалбоподателя, и второ, на законодателния характер на обжалваната директива.

               49

               Жалбоподателят поддържа, че искането му е допустимо.

               50

               Що се отнася до първата част от възражението на Комисията за липса на процесуална предпоставка, следва да се отбележи, че според постоянната съдебна практика частичната отмяна на общностен акт е възможна само ако частта, за която се иска отмяна, може да бъде отделена от останалата част на акта. Това условие за отделимост не е изпълнено, когато частичната отмяна води до изменение на същността на обжалвания акт (вж. Решение на Съда от 27 юни 2006 г. по дело Парламент/Съвет, C-540/03, Recueil, стр. I-5769, точки 27 и 28 и цитираната съдебна практика).

               51

               Съгласно член 2, втора алинея от обжалваната директива държавите членки прилагат разпоредбите, приети за съобразяване с тази директива, считано от 1 септември 2006 г., тоест с обратна сила.

               52

               Жалбоподателят твърди, че с жалбата си не иска пълна отмяна на обжалваната директива, която по същество е благоприятна за него, а че тя се отнася само до действието на тази директива по време, определено по-конкретно в спорната разпоредба.

               53

               Комисията поддържа, че въпросната разпоредба, определяща действието по време на обжалваната директива, не е отделима от нея, тъй като в случай на отмяна на тази разпоредба обжалваната директива би станала неприложима.

               54

               В това отношение следва да се отбележи, че няма никаква пречка законосъобразността на даден общностен акт да се оспорва само по отношение на действието му по време, и в частност по отношение на обратното му действие (вж. в този смисъл Решение на Съда от 11 юли 1991 г. по дело Crispoltoni, C-368/89, Recueil, стр. I-3695 и Решение на Съда от по дело Diversinte и Iberlacta, C-260/91 и C-261/91, Recueil, стр. I-1885).

               55

               От друга страна, във връзка с жалба, с която се иска не отмяна на материалноправна разпоредба, благоприятна за жалбоподателя, а само на разпоредба, определяща действието ѝ по време, общностният съд може съгласно член 231, втора алинея ЕО да реши да запази обжалвания акт непроменен, докато компетентните институции предприемат необходимите мерки за изпълнение на решението (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 29 юни 2000 г. по дело Medici Grimm/Съвет, T-7/99, Recueil, стр. II-2671, точки 93 и 94 и цитираната съдебна практика). Освен това, макар член 231, втора алинея ЕО да се отнася само до регламентите, приложното поле на тази разпоредба следва да обхване и актовете на институциите, които въпреки че нямат формата на регламент, същевременно пораждат аналогични правни последици (вж. в този смисъл Решение на Съда от по дело Парламент/Съвет, C-295/90, Recueil, стр. I–4193, точка 26).

               56

               Ето защо следва да се отхвърли първата част от възражението на Комисията за липса на процесуална предпоставка, изведена от невъзможността за частична отмяна на обжалваната директива, и по-конкретно разпоредбата на член 2, втора алинея, определяща действието ѝ по време.

               57

               Що се отнася до втората част от възражението на Комисията за липса на процесуална предпоставка, изведена от законодателния характер на обжалваната директива, следва да се напомни, че макар член 230, четвърта алинея ЕО да не разглежда изрично допустимостта на жалбите за отмяна на дадена директива, подадени от физическо или юридическо лице, това обстоятелство само по себе си не е достатъчно, за да се обявят тези жалби за недопустими (Решение на Първоинстанционния съд от 17 юни 1998 г. по дело UEAPME/Съвет, T-135/96, Recueil, стр. II-2335, точка 63 и Определение на Първоинстанционния съд от по дело Japan Tobacco и JT International/Парламент и Съвет, T-223/01, Recueil, стр. II-3259, точка 28).

               58

               Освен това следва да се приеме, че жалбоподателят в качеството си на нотификатор и притежател на съществуващи разрешения за продукти за растителна защита, съдържащи хлороталонил, е лично и пряко засегнат от предвиденото с Директива 2005/53 включване на това активно вещество в приложение I към Директива 91/414 и следователно от обжалваната директива, изменяща условията за посоченото включване. Също така следва да се отбележи, че обжалваната директива е приета след извършването на оценка, която е поискана от жалбоподателя и се отнася до неговия продукт.

               59

               От изложеното по-горе е видно, че жалбоподателят има право да иска отмяна на обжалваната директива, що се отнася до действието ѝ по време, определено в член 2, втора алинея от нея.

         По съществото на спора

      Доводи на страните

               60

               Първото основание в подкрепа на жалбата си жалбоподателят извежда от липсата на мотиви. Обжалваната директива не съдържала достатъчно мотиви, които да обосноват нейната обратна сила. Комисията не обяснила как тази обратна сила да се прилага de jure и de facto, така че изменената спецификация да може да се използва целесъобразно.

               61

               Второто правно основание на жалбоподателя е изведено от нарушение на член 8, параграф 2 от Директива 91/414 и на член 8, параграф 3, буква a) от Регламент № 3600/92. Според него тези разпоредби изискват Комисията да предвижда в директива за включване на активно вещество в приложение I към Директива 91/414 преходен период за преразглеждане на съществуващите национални разрешения. Съществуването на това задължение се потвърждавало от практиката на Комисията. За да има смисъл и за да бъде ефикасен, този преходен период трябвало задължително да бъде за в бъдеще, а именно от датата на влизане в сила на обжалваната директива. Като не е предвидила в случая подобен преходен период, Комисията не била изпълнила основно процесуално задължение, наложено с Директива 91/414 и Регламент № 3600/92.

               62

               Като основава доводите си върху липсата в обжалваната директива на бъдещ преходен период, на следващо място жалбоподателят се позовава на нарушение на принципа за забрана на обратното действие, на принципа на правната сигурност, на принципа за защита на оправданите правни очаквания и на принципа на равно третиране.

               63

               В това отношение жалбоподателят напомня съдебната практика, според която общностните мерки могат да имат обратно действие само по изключение, когато тяхната цел изисква това и са зачетени оправданите правни очаквания. В случая обаче нито едно от тези условия не било изпълнено.

               64

               Обратното действие на обжалваната директива не можело да се обоснове с необходимостта да се избегне прилагането на по-стриктната спецификация, предвидена с Директива 2005/53. Всъщност последната вече породила правни последици, изразяващи се в отнемането на притежаваните от жалбоподателя разрешения. При тези условия изменението с обратна сила щяло да има правни последици само ако е обвързано с бъдещ преходен период, в който да може да се докаже съответствието с новата спецификация.

               65

               Нещо повече, фактът, че не предвижда нов преходен период бил в противоречие с оправданото очакване на операторите, създадено с приложимата правна уредба и с практиката на Комисията. По-конкретно, при липсата на нов преходен период, обратното действие на обжалваната директива накърнявало оправданите правни очаквания на жалбоподателя, тъй като последният не бил в състояние да се позове на правата, произтичащи от изменението на спецификацията на хлороталонила.

               66

               Жалбоподателят твърди, че при липсата на преходен период не могъл да „върне времето назад“, за да представи досието си на националните органи, така че последните да проверят съответствието на неговия продукт с изменената спецификация, въведена с обжалваната директива. От своя страна, държавите членки не могли да изпълнят задълженията си съгласно приложимите нови разпоредби, а именно да разгледат и преразгледат националните разрешения на жалбоподателя с оглед на новата спецификация. Ето защо обжалваната директива била лишена от полезно действие и нарушавала принципа на правната сигурност.

               67

               Освен това Комисията не третирала жалбоподателя по същия начин, както производителите, засегнати от приетите в същата област други мерки, които предвиждали преходен период след включването на активни вещества в приложение I към Директива 91/414, и по-конкретно по същия начин, както другия нотификатор на хлороталонила, Syngenta, който разполагал с подобен период по силата на Директива 2005/53.

               68

               Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.

         Съображения на Първоинстанционния съд

               69

               Първоинстанционният съд счита, че първо следва да се разгледа твърдяното нарушение на член 8, параграф 2 от Директива 91/414 и на член 8, параграф 3, буква a) от Регламент № 3600/92, както и на по-ранната практика на Комисията, след това нарушението на различните изтъкнати от жалбоподателя общи принципи на правото и накрая нарушението на задължението за мотивиране.

         — По твърдяното нарушение на член 8, параграф 2 от Директива 91/414 и на член 8, параграф 3, буква a) от Регламент № 3600/92, както и на по-ранната практика на Комисията

               70

               Що се отнася на първо място до разпоредбите, за които се твърди, че са нарушени, следва да се отбележи, че нито една от тях не налага на Комисията задължение да предвиди преходен период с оглед на преразглеждането на съществуващите национални разрешения.

               71

               От една страна, член 8, параграф 2 от Директива 91/414 определя работна програма с различни периоди за изследване на активните вещества, които се намират вече на пазара две години след датата на нотифициране на директивата, с оглед на тяхното евентуално включване в приложение I към посочената директива. Следователно член 8, параграф 2 от Директива 91/414 изобщо не се отнася до определянето на преходен период след включването на дадено активно вещество в приложение I.

               72

               От друга страна, член 8, параграф 3, буква a) от Регламент № 3600/92 предвижда, че в едно предложение за директива за включване на активно вещество в приложение I към Директива 91/414 Комисията определя, ако е приложимо, условията за включване, включително срока. Следователно тази разпоредба урежда някои правила по отношение на етапа на включване на дадено активно вещество в приложение I към Директива 91/414. От нея не произтича задължение за Комисията да предвиди преходен период за преразглеждане на съществуващите национални разрешения след посоченото включване.

               73

               Този извод в случая се подкрепя и от обстоятелството, че обжалваната директива не отменя Директива 2005/53, а само изменя приложение I към Директива 91/414, що се отнася до спецификацията на разглежданото вещество. Тя по никакъв начин не засяга самата процедура за включване на посоченото вещество в приложение I към Директива 91/414. Именно в рамките на тази процедура за включване жалбоподателят е трябвало да представи обобщено и пълно досие в съответствие с член 2 от Регламент (ЕО) № 933/94 на Комисията от 27 април 1994 година относно съставяне на списъка на активните вещества в продуктите за растителна защита и за определяне на държавите членки докладчици относно прилагането на Регламент № 3600/92 (ОВ L 107, стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 14, стр. 252), изменен с Регламент (ЕО) № 2230/95 на Комисията от (ОВ L 225, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 17, стр. 258) и с член 6 от Регламент № 3600/92, допълнен с Регламент (ЕО) № 2266/2000 на Комисията от (ОВ L 259, стр. 27; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 35, стр. 57). След приключването на тази процедура е приета Директива 2005/53, която включва разглежданото вещество в приложение I към Директива 91/414 и предвижда преходен период, преди това включване да породи действие. Следователно в случая надлежно е бил предвиден преходен период след включването на хлороталонила в приложение I към Директива 91/414, в който националните органи да могат да преразгледат съществуващите национални разрешения.

               74

               Ето защо фактът, че обжалваната директива не предвижда подобен преходен период, не представлява нарушение на посочените от жалбоподателя разпоредби.

               75

               Що се отнася на второ място до довода на жалбоподателя, изведен от практиката на Комисията, следва да се отбележи, че когато не противоречи на действащата правна уредба и не изисква упражняване на право на преценка, сама по себе си административната практика може да породи оправдани правни очаквания у заинтересованите лица (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 28 септември 2004 г. по дело MCI/Комисия, T-310/00, Recueil, стр. II-3253, точка 112 и цитираната съдебна практика).

               76

               В случая Комисията изтъква, че в съответствие с постоянната си практика, тя изисква от държавите членки да вземат определени мерки в шестмесечен срок от включването на активното вещество в приложение I към Директива 91/414.

               77

               Практиката на Комисията да предвижда подобен срок, за да даде възможност на заинтересовани страни да се подготвят да отговорят на новите изисквания, а на държавите членки — да преразгледат съществуващите разрешения, личи и от съображения 9 и 10 от Директива 2005/53.

               78

               Същевременно следва да се отбележи, че подобна практика, от една страна, се отнася преди всичко до държавите членки, на които се възлагат задължения, по-конкретно що се отнася до срока за преразглеждане, с който разполагат, и от друга страна, до първоначалното включване на дадено активно вещество в приложение I към Директива 91/414.

               79

               Ето защо се налага изводът, че жалбоподателят отново неоснователно се позовава на практиката на Комисията, за да изтъкне, че същата е длъжна да предвиди в случая преходен период с оглед на преразглеждането на съществуващите национални разрешения. Практиката, на която се позовава жалбоподателят, е неотносима в настоящия случай.

               80

               Следователно като не е предвидила в обжалваната директива преходен период за целите на преразглеждането на съществуващите национални разрешения, Комисията не е нарушила нито член 8, параграф 2 от Директива 91/414, нито член 8, параграф 3, буква a) от Регламент № 3600/92 и не се е отклонила от по-ранната си практика.

         — По твърдяното нарушение на принципа за забрана на обратното действие, на принципа на правната сигурност, на принципа за защита на оправданите правни очаквания и на принципа на равно третиране

               81

               Следва да се напомни, че принципът на правната сигурност изисква общностната правна уредба, с която трябва да се съобразяват правните субекти, да бъде ясна и точна, така че те да могат да се запознаят по недвусмислен начин с правата и задълженията си и да действат съобразно с тях (Решение на Съда от 9 юли 1981 г. по дело Gondrand и Garancini, 169/80, Recueil, стр. 1931, точка 17).

               82

               Освен това в общия случай принципът на правната сигурност не допуска началото на времевия обхват на акт на Общността да се определя към момент отпреди публикуването му, освен по изключение, когато поставената цел го изисква и когато оправданите правни очаквания на заинтересованите лица са надлежно зачетени (Решение на Съда от 25 януари 1979 г. по дело Racke, 98/78, Recueil, стр. 69, точка 20; вж. също, що се отнася до обратното действие на директивите, Решение на Съда от по дело Fedesa и др., C-331/88, Recueil, стр. I-4023, точка 45).

               83

               Ето защо в случая следва да се провери, от една страна, дали поставената цел оправдава обратното действие на обжалваната директива и от друга страна, дали оправданите правни очаквания на жалбоподателя са надлежно зачетени и дали последният е можел да се запознае по недвусмислен начин с правата и задълженията си и да действа съобразно с тях.

               84

               Що се отнася до първото условие, от съображения 1 и 2 от обжалваната директива е видно, че Комисията изменя спецификацията на хлороталонила, за да вземе предвид новата спецификация на ФАО, публикувана след приемането на Директива 2005/53. Посочената спецификация на ФАО, която отменя спецификацията, действаща към датата на приемане на Директива 2005/53, изменя изискването относно съдържанието на HCB, като променя границата му от 0,01 на 0,04 g/kg.

               85

               В това отношение Комисията посочва в съображение 4 от обжалваната директива, че „[т]ъй като Директива 2005/53 […] изисква от държавите членки да прилагат член 2 от нея от 1 септември 2006 г., изменената спецификация на хлороталонил също следва да се прилага от тази дата“.

               86

               От тези съображения е видно, че предвиждайки обратно действие на изменената спецификация, Комисията цели да избегне положение, при което държавите членки са длъжни да прилагат, макар и в много кратък период, по-стриктната спецификация, предвидена с Директива 2005/53. С оглед на тази цел е трябвало да се предвиди, че изменената спецификация на хлороталонила ще се прилага от датата, предвидена за прилагането на първоначалната спецификация.

               87

               Налага се изводът, че в случая първото условие, определено в цитираната в точка 82 по-горе съдебна практика, е изпълнено, а именно че поставената цел изисква в обжалваната директива да се предвиди прилагане с обратна сила на новата, не толкова стриктна, спецификация. Освен това жалбоподателят не оспорва обратното действие на обжалваната директива, доколкото с нея се определя нова, не толкова стриктна, спецификация.

               88

               Що се отнася до второто условие, а именно зачитането на оправданите правни очаквания на заинтересованите лица, следва като начало да се отбележи, че доколкото изменената спецификация, предвидена с обжалваната директива, единствено облекчава условията за включване, нейното обратно действие не може само по себе си да накърни оправданите правни очаквания на съответните оператори.

               89

               Жалбоподателят обаче изтъква, че обжалваната директива нарушава принципа на правната сигурност и принципа за защита на оправданите правни очаквания, тъй като не определя преходен период, в който той да може да се съобрази с новите изисквания, а държавите членки да изпълнят задължението си да преразгледат съществуващите национални разрешения.

               90

               В това отношение следва да се напомни (вж. точки 70—80 по-горе), че нито приложимите разпоредби, нито практиката на Комисията изискват от същата да предвиди в случая подобен преходен период.

               91

               Жалбоподателят също така не представя данни, от които да е видно, че Комисията е породила у него оправдани очаквания, че изменението на спецификация ще бъде последвано от въвеждане на нов преходен период. Доколкото самият жалбоподател иска това изменение (вж. точки 23 и 24 по-горе), с което се облекчават изискванията за разрешаване на неговите продукти, непредвиждането на преходен период, в който жалбоподателят да се съобрази с новите изисквания, не би могло да бъде в противоречие с принципа на правната сигурност и принципа за защита на оправданите правни очаквания.

               92

               В настоящия случай всеки продукт, който съответства на спецификацията в Директива 2005/53, на още по-силно основание отговаря на спецификацията в обжалваната директива, поради което съобразяването както от страна на държавите членки, така и от страна на жалбоподателя с новите изисквания не изглежда да изисква особени мерки или усилия, които да породят оправдани правни очаквания за въвеждането на преходен период за тази цел.

               93

               Именно от гледна точка на спазването на принципа на правната сигурност, Директива 2005/53 и ясните и точни разпоредби, приложими към онзи момент, които не са отменени с обжалваната директива, са позволявали на жалбоподателя да се запознае по недвусмислен начин с обхвата на наложените му с тях задължения. Той е можел да съобрази действията си с тях, и по-конкретно ако е искал да запази съществуващите си разрешения, да представи пълно досие, изготвено в съответствие с изискванията на приложение II от Директива 91/414. През преходния период, следващ приемането на Директива 2005/53, без съмнение в интерес на жалбоподателя е било да представи такова досие или да докаже достъпа до него, за да може да запази съществуващите си разрешения.

               94

               Всъщност съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2005/53 жалбоподателят е бил уведомен, че ако не изпълни това условие, което е независимо от условието за съответствие на продуктите с общностната спецификация, неговите разрешения ще бъдат отнети.

               95

               Освен това, и по-конкретно от фактите по делото, е видно и това, че жалбоподателят е уведомен за намерението на Комисията да измени спецификацията на хлороталонила, за да вземе предвид приетата от ФАО през декември 2005 г. спецификация, и за това, че изменението ще се извърши в рамките на преразглеждането, извършвано в съответствие с член 3, параграф 1 от Директива 2005/53.

               96

               Всъщност процедурата, предхождаща приемането на обжалваната директива, е започнала въз основа на информацията, предоставена от жалбоподателя на 16 декември 2005 г., и същият е уведомен както за заключенията в изготвения от държавата членка докладчик през април 2006 г. доклад, предлагащ изменение на определената с Директива 2005/53 спецификация, така и за приемането на предложението в този смисъл от комитета на и

               97

               При все това от представеното от жалбоподателя писмо на органите на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия от 28 юли 2006 г. (вж. точка 31 по-горе), както и от представените от Комисията писма на органите на Ирландия от и на Кралство Белгия от , е видно, че на жалбоподателя са отнети някои разрешения не поради несъответствие със спецификацията на хлороталонила, предвидена с Директива 2005/53, а поради това, че не е представил досие в съответствие с изискванията в приложение II към Директива 91/414 или не е доказал достъпа до такова досие.

               98

               Ето защо жалбоподателят не може да се позовава на право да попълни празнотите в досието си при едно ново преразглеждане на неговите разрешения в рамките на нов преходен период, тъй като е могъл напълно да прецени своя интерес от представяне на досие, отговарящо на изискванията на приложение II към Директива 91/414 в преходния период, следващ приемането на Директива 2005/53. В това отношение следва да се подчертае, че изискванията, свързани с представянето на това досие, остават непроменени. Всяко досие, което е в съответствие с изискванията в приложение II към Директива 91/414, е в съответствие и с Директива 2005/53, а също и с обжалваната директива. Следователно както във връзка със спецификацията, така и във връзка с притежаването на отговарящо на изискванията досие, при приемането на обжалваната директива Комисията не е имала никаква причина да задължава държавите членки да извършват ново преразглеждане на съществуващите разрешения, нито да предвиждат преходен период за тази цел.

               99

               Следователно прилагането на обратната сила на новата спецификация, въведена с обжалваната директива, не нарушава принципа на правната сигурност и принципа за защита на оправданите правни очаквания. Следва да се добави, че противно на поддържаното от жалбоподателя, обжалваната директива освен това не е лишена от полезно действие. Всъщност тази директива допуска запазването на съществуващите разрешения за продуктите, които са в съответствие с въведената от нея нова спецификация, при условие че притежателят на разрешението е изпълнил другите изисквания по Директива 2005/53.

               100

               Що се отнася до принципа на равно третиране, той е нарушен само когато сходни положения се третират по различен начин или различни положения се третират еднакво, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (Решение на Съда от 28 юни 1990 г. по дело Hoche, C-174/89, Recueil, стр. I-2681, точка 25).

               101

               В случая обаче доводите на жалбоподателя водят по същество до сравняване на различни положения. Всъщност включването на дадено вещество в приложение I към Директива 91/414 не може да се сравни с обикновено изменение на спецификацията на това вече включено вещество, така че не е задължително с обжалваната директива да се предвиждат същите преходни правила като тези по Директива 2005/53, която в останалата си част не е отменена.

               102

               Освен това доколкото, подобно на другите производители, жалбоподателят е можел да се възползва от преходния период, следващ приемането на Директива 2005/53 и следователно включването на хлороталонила в приложение I към Директива 91/414, и по-конкретно в това отношение да представи на националните органи досие в съответствие с изискванията в приложение II към Директива 91/414, той не може да твърди, че е налице неравно третиране в сравнение с другите производители на това вещество или на което и да било друго вещество при включването му в приложение I към посочената директива. Освен това жалбоподателят не доказва, че Комисията предвижда преходни периоди в полза на други производители при изменението на спецификацията на вече включено в приложение I към Директива 91/414 вещество.

               103

               Следователно Комисията не нарушава принципа на равно третиране, като в обжалваната директива не предвижда преходен период с оглед на преразглеждането на съществуващите разрешения, предвидено в член 3, параграф 1 от Директива 2005/53.

               104

               Ето защо не може да се приеме, че е налице каквото и да било нарушение на изтъкнатите от жалбоподателя общи принципи на правото.

         — По твърдяното нарушение на задължението за мотивиране

               105

               Следва да се напомни, че според постоянната съдебна практика изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на общностния орган, който издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, за да защитят правата си, а на общностния съд — да упражни своя контрол (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 12 септември 2002 г. по дело Europe Chemi-Con (Deutschland)/Съвет, T-89/00, Recueil, стр. II-3651, точка 65 и цитираната съдебна практика).

               106

               В това отношение, що се отнася до твърдението, че липсват мотиви за разпоредбата от обжалваната директива, определяща нейното действие по време, от една страна, следва да се приеме, че от посочените в точки 84 и 85 по-горе съображения 1, 2 и 4 от обжалваната директива са видни причините, поради които Комисията придава на изменената спецификация обратно действие.

               107

               От друга страна, Комисията не е била длъжна да посочи причините, поради които не е предвидила преходен период за преразглеждането на националните разрешения. Всъщност, видно от изложените по-горе съображения, нито приложимите разпоредби, нито нейната по-ранна практика, нито някой от изтъкнатите от жалбоподателя общи принципи на правото изискват от Комисията да предвиди подобен преходен период.

               108

               Ето защо жалбоподателят неоснователно поддържа, че обжалваната директива е опорочена от липса на мотиви.

               109

               Предвид всичко изложено по-горе настоящата жалба следва да бъде отхвърлена.

         По съдебните разноски

               110

               Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на Комисията.

               По изложените съображения
               ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (шести състав)
               реши:

                           1)

                           Отхвърля жалбата.

                           2)

                           Осъжда Vischim Srl да заплати съдебните разноски.

                     Meij
                     Dehousse
                     Vadapalas
                     Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 7 октомври 2009 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


title: Решение на Общия съд (шести състав) от 15 септември 2011 г. # centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Производство по отмяна - Словна марка на Общността "CENTROTHERM" - Реално използване на марката - Член 51, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-427/09.

text:
      Дело T‑427/09
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
      „Марка на Общността — Производство по отмяна — Словна марка на Общността „CENTROTHERM“ — Реално използване на марката — Член 51, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      Резюме на решението
      1.      Марка на Общността — Съображения на трети лица и възражение — Разглеждане на възражението — Доказване на използването на по-ранната
            марка — Реално използване — Понятие
      (член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 на Съвета)
      2.      Марка на Общността — Съображения на трети лица и възражение — Разглеждане на възражението — Доказване на използването на по-ранната
            марка — Реално използване — Понятие — Критерии за преценка
      (член 42, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 на Съвета)
      1.      Според съдебната практика една марка е предмет на реално използване, когато е използвана в съответствие със съществената си
         функция да гарантира идентичността на произхода на стоките или услугите, за които е регистрирана, за да се създаде или да
         се запази пазар за тези стоки или услуги, с изключение на използването със символичен характер, чиято единствена цел е запазването
         на правата, които предоставя марката. Освен това условието, свързано с реалното използване на марката, изисква използването
         на последната, както е защитена в съответната територия, да е публично и насочено навън.

      Макар понятието за реално използване следователно да изключва всяко минимално и недостатъчно използване с оглед на това да
         се смята, че дадена марка е наистина и действително използвана на определен пазар, не по-малко вярно е, че изискването за
         реално използване няма за цел нито оценяване на търговския успех, нито контролиране на стопанската стратегия на дадено предприятие,
         нито пък ограничаване на защитата на марките само за значимо в количествено отношение търговско използване.

      (вж. точки 25 и 26)
      2.      За да се провери дали разглежданата марка е реално използвана в конкретен случай, следва да се направи обща преценка на всички
         съдържащи се в преписката доказателства, като се имат предвид всички релевантни фактори в конкретния случай. Такава преценка
         трябва да се основава на съвкупността от факти и обстоятелства, които са в състояние да установят действителното използване
         за търговски цели на съответната марка, и по-специално считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване
         за поддържането или създаването на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки или услуги, естеството на тези стоки
         или услуги, характеристиките на пазара, степента и честотата на използване на марката.

      Относно степента на използването на разглежданата марка следва да се има предвид по-специално търговският обем на всички действия
         по използване, от една страна, и продължителността на периода, през който са извършвани действия по използване, както и честотата
         на тези действия, от друга страна. Тази преценка предполага известна взаимозависимост между взетите предвид фактори. Така
         малък обем предлагани на пазара стоки или услуги с посочената марка може да се компенсира от голяма интензивност или значително
         постоянство във времето при използването на тази марка и обратно.

      Колкото по-ограничен е търговският обем на използването на марката обаче, толкова по-необходимо е притежателят на марката
         да приведе допълнителни данни, позволяващи да се разсеят евентуални съмнения относно реалното използване на съответната марка.

      Освен това реалното използване на дадена марка не може да бъде доказано с вероятности или предположения, а трябва да се основава
         на конкретни и обективни доказателства за действителното и достатъчно използване на марката на съответния пазар.

      (вж. точки 27—30)
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (шести състав)
      15 септември 2011 година(*)

      „Марка на Общността — Производство по отмяна — Словна марка на Общността „CENTROTHERM“ — Реално използване на марката — Член 51, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      По дело T‑427/09
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, със седалище в Blaubeuren (Германия), за което се явява адв. O. Löffel, avocat,

      жалбоподател,
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явяват г‑н G. Schneider и г‑жа R. Manea, в качеството на представители,

      ответник,
      като другата страна в производството пред апелативния състав на СХВП, встъпила в производството пред Общия съд, е
      Centrotherm Systemtechnik GmbH, със седалище в Brilon (Германия), за което се явяват адв. J. Albrecht и адв. U. Vormbrock, avocats,

      с предмет жалба срещу решението на четвърти апелативен състав на СХВП от 25 август 2009 г. (преписка R 6/2008‑4) относно производство
         по отмяна между centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG и Centrotherm Systemtechnik GmbH,

      ОБЩИЯТ СЪД (шести състав),
      състоящ се от: г‑н E. Moavero Milanesi, председател, г‑н N. Wahl (докладчик) и г‑н S. Soldevila Fragoso, съдии,
      секретар: г‑жа T. Weiler, администратор,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 22 октомври 2009 г.,
      предвид писмените отговори на СХВП и на встъпилата страна, подадени в секретариата на Общия съд на 26 януари 2010 г.,
      предвид исканията на страните за провеждане на съдебно заседание,
      предвид определението от 30 март 2011 г., с което дела T‑427/09 и T‑434/09 се съединяват за целите на устната фаза на производството,
      след съдебното заседание от 5 май 2011 г.,
      постанови настоящото
      Решение
       Обстоятелства, предхождащи спора
      1        На 7 септември 1999 г. встъпилата страна, Centrotherm Systemtechnik GmbH, подава заявка за регистрация на марка на Общността
         в Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) на основание Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета
         от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (ОВ L 11, 1994 г., стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г.,
         глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен с Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката
         на Общността (ОВ L 78, стp. 1).

      2        Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „CENTROTHERM“.

      3        Стоките и услугите, за които е поискана регистрацията, са от класове 11, 17, 19 и 42 по смисъла на ревизираната и изменена
         Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и отговарят,
         за всеки от тези класове, на следното описание:

      –        клас 11: „Газоходи за отоплителни инсталации, димни тръби, тръби за котли за отоплителни инсталации; държачи за газови горелки;
         механични части за отоплителни инсталации, за климатични инсталации, за акумулатори на пара, за сушилни апарати и за вентилационни
         инсталации; инсталации за филтриране на въздух и части за тях; механични части за газови инсталации; кранове за водопроводни
         тръби; вентилатори за комини“;

      –        клас 17: „Съединения и възли за тръби, съединителни муфи за тръбопроводи, армиращи материали за тръбопроводи, гъвкави тръби,
         всички горепосочени стоки — неметални; уплътнители, салници; материали за уплътняване с кълчища и изолационни материали; полуобработени
         пластмаси; включени в клас 17 пластмасови стоки“;

      –        клас 19: „Строителни материали; тръби, тръбопроводи, по-специално за строителни цели; водопроводни тръби, разклонителни тръби;
         арматури за строителни цели; стенни покрития, строителни панели, панели; удължаващи елементи за комини, шахти за комини, капаци
         [гугли] за комини, дефлектори за комини, всички горепосочени стоки — неметални“;

      –        клас 42: „Консултации в областта на архитектурата, строително проектиране, инженерни услуги, проучване на технически проекти;
         технически надзор“.

      4        На 19 януари 2001 г. марката „CENTROTHERM“ е регистрирана като марка на Общността за посочените в точка 3 по-горе стоки и
         услуги.

      5        На 7 февруари 2007 г. на основание член 15 и член 50, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 (понастоящем член 15 и член 51,
         параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009) жалбоподателят centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG подава пред СХВП искане
         за отмяна на марката „CENTROTHERM“ за всички регистрирани стоки и услуги.

      6        Встъпилата страна е уведомена за искането за отмяна на 15 февруари 2007 г. и е поканена да представи евентуално становище
         и доказателства за реалното използване на спорната марка в срок от три месеца.

      7        В становището си от 11 май 2007 г. встъпилата страна оспорва искането за отмяна и с цел да докаже реалното използване на своята
         марка представя следните доказателства:

      –        четиринадесет цифрови снимки,
      –        четири фактури,
      –        декларация със заглавие „eidesstattliche Versicherung“ („клетвена декларация“), подписана от M. W. в качеството му на управител
         на встъпилата страна.

      8        Встъпилата страна заявява, че разполага с многобройни други копия на фактури, които на първо време се въздържа да представи
         поради съображения за поверителност. Като потвърждава, че може да представи други документи, встъпилата страна моли отдела
         по отмяна на СХВП да постанови съответна процесуална мярка, в случай че би желал по преписката да бъдат приложени други доказателства
         и отделни документи.

      9        На 30 октомври 2007 г. отделът по отмяна постановява отмяната на марката „CENTROTHERM“, тъй като установява, че представените
         от встъпилата страна доказателства не са достатъчни, за да докажат реалното използване на посочената марка.

      10      На 14 декември 2007 г. встъпилата страна обжалва това решение, като с решение от 25 август 2009 г. (наричано по-нататък „обжалваното
         решение“) четвърти апелативен състав на СХВП частично уважава подадената жалба.

      11      Апелативният състав отменя решението на отдела по отмяна и отхвърля искането за отмяна на марката по отношение на стоките
         от клас 11 „газоходи за отоплителни инсталации, димни тръби, тръби за котли за отоплителни инсталации; държачи за газови горелки;
         механични части за отоплителни инсталации; механични части за газови инсталации; кранове за водопроводни тръби; вентилатори
         за комини“,от клас 17 „съединения и възли за тръби, съединителни муфи за тръбопроводи, армиращи материали за тръбопроводи,
         гъвкави тръби, всички горепосочени стоки — неметални“ и от клас 19 „тръби, тръбопроводи, по-специално за строителни цели;
         разклонителни тръби; шахти за комини“. Апелативният състав отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

      12      Апелативният състав приема по-специално, че са били приведени доказателства за реалното използване на марката „CENTROTHERM“
         по отношение на посочените в точка 11 по-горе стоки в рамките на петгодишния период преди подаването на искането за отмяна,
         тоест преди 7 февруари 2007 г. (наричан по-нататък „релевантният период“), тъй като представените от встъпилата страна снимки
         показвали естеството на използване на марката, а представените фактури удостоверявали, че посочените стоки са били предлагани
         на пазара под спорната марка.

       Искания на страните
      13      Жалбоподателят моли Общия съд:

      –        да отмени обжалваното решение, доколкото с него се отхвърля искането за отмяна на марката „CENTROTHERM“,
      –        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
      14      СХВП и встъпилата страна молят Общия съд:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
       От правна страна
       Доводи на страните
      15      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на едно-единствено правно основание, изведено от неправилна преценка на
         доказателствата. Приемайки, че представените от встъпилата страна доказателства са били достатъчни, за да докажат реалното
         използване на спорната марка, апелативният състав нарушил член 51, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, както и правило 40,
         параграф 5 и правило 22, параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане
         на Регламент (ЕО) № 40/94 (ОВ L 303, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), съответно
         изменен.

      16      Според жалбоподателя при направената преценка апелативният състав не е взел предвид наложените от релевантните разпоредби
         и от съдебната практика изисквания, а именно доказването на естеството, мястото, продължителността и степента на използването
         на дадена марка. Жалбоподателят по същество твърди, че снимките са без дата, че във фактурите се посочва не спорната марка,
         а дружественото наименование на встъпилата страна, че клетвената декларация на управителя на встъпилата страна е лишена от
         доказателствена стойност и че тези различни обстоятелства, взети заедно, не позволяват да се установи, че показаните на снимките
         стоки действително са били пуснати на пазара през релевантния период.

      17      СХВП оспорва доводите на жалбоподателя и изтъква, че макар съдържащите се в преписката данни, взети поотделно, да не представляват
         адекватни доказателства за реалното използване, в своята съвкупност те описват използване на спорната марка, което заслужава
         да бъде квалифицирано като реално използване, при това без да може да съществува никакво съмнение.

      18      Встъпилата страна също оспорва доводите на жалбоподателя. Макар да признава, че съдържащите се в преписката снимки са били
         направени след края на релевантния период, встъпилата страна счита, че е прекомерно да се изисква от притежателя на дадена
         марка да представи снимки на стоки, предлагани на пазара няколко месеца, дори няколко години по-рано, като освен това на тези
         снимки бъде видна датата на заснемането им в рамките на релевантния период. Това всъщност би предполагало като предпазна мярка
         притежателят на марката редовно да заснема всички свои стоки и да архивира направените снимки, за да може да ги представи
         в случай на производство по отмяна. Според встъпилата страна подобно изискване не е реалистично.

      19      Освен това встъпилата страна подчертава характеристиките на разглеждания пазар. Във връзка с това тя изтъква, че закриляните
         с марката ѝ стоки и услуги са стоки, предлагани не на крайния потребител, а на строителни предприятия. Стоките основно са
         продавани не на дребно или по интернет, а са предлагани и доставяни директно на търговски клиенти. Това означавало, че стоките,
         обозначавани с марката „CENTROTHERM“, били рекламирани по-малко във вестниците, в списанията, по радиото, по телевизията или
         по интернет, а повече на специализираните панаири и в проспекти, търговска кореспонденция и фактури на встъпилата страна.
         Основното използване на марката се изразявало преди всичко в поставянето ѝ върху стоките и техните опаковки, а именно кашони
         и палети.

      20      Според встъпилата страна на съответния пазар не е обичайно да се използват и рекламират голям брой търговски марки. Всъщност,
         докато купувачите на потребителски стоки обикновено имали достъп до голям брой стоки от един и същ вид, предлагани от голям
         брой различни доставчици, и трябвало да се ориентират в зависимост от марките, купувачите на релевантните в настоящото дело
         стоки обикновено купували от един-единствен доставчик в течение на дълги интервали от време цяла гама стоки и принадлежности,
         както и свързани с тях услуги. Според встъпилата страна това е причината, поради която обикновено дружественото наименование
         или фирмата са достатъчни, за да може цяла гама стоки да се отличи по същия начин, както с марка.

       Съображения на Общия съд
      21      В самото начало е уместно да се напомнят производството и целта, следвани от санкцията по отмяна на марка, както и ръководните
         принципи при събирането на доказателствата в производство по отмяна.

      22      От член 15, параграф 1, първа алинея и член 51, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 следва, че правата на притежателя
         на марка на Общността се прекратяват въз основа на искане, представено в СХВП, ако през непрекъснат период от пет години марката
         не е била реално използвана в Европейския съюз за стоките или услугите, за които тя е била регистрирана, и ако не съществува
         основателна причина за нейното неизползване.

      23      Правило 40, параграф 5 от Регламент № 2868/95 предвижда, че в случай на искане за отмяна СХВП определя срок на притежателя
         на марката на Общността, в който да представи доказателство за използването на марката. Ако доказателството не се представи
         в определения срок, постановява се отмяната на марката на Общността. По силата на правило 22, параграф 3 от Регламент № 2868/95,
         което е приложимо към исканията за отмяна на основание правило 40, параграф 5 от същия регламент, доказателството за използването
         на марката трябва да се отнася до мястото, продължителността, степента и естеството на използване на марката.

      24      Ratio legis на изискването, според което дадена марка трябва да бъде предмет на реално използване, за да бъде закриляна по
         силата на правото на Съюза, се състои в обстоятелството, че воденият от СХВП регистър не би следвало да се отъждествява със
         стратегическо и статично място за съхранение, предоставящо на пасивен притежател законен монопол с неограничена продължителност.
         Напротив, в съответствие и със съображение 10 от Регламент № 207/2009, посоченият регистър би трябвало да отразява вярно означенията,
         които предприятията действително използват на пазара, за да отличават своите стоки и услуги в икономическия живот (вж. в този
         смисъл и по аналогия Определение на Съда от 27 януари 2004 г. по дело La Mer Technology, C‑259/02, Recueil, стр. I‑1159, точки
         18—22).

      25      Според съдебната практика една марка е предмет на реално използване, когато е използвана в съответствие със съществената си
         функция да гарантира идентичността на произхода на стоките или услугите, за които е регистрирана, за да се създаде или да
         се запази пазар за тези стоки или услуги, с изключение на използването със символичен характер, чиято единствена цел е запазването
         на правата, които предоставя марката. Освен това условието, свързано с реалното използване на марката, изисква използването
         на последната, както е защитена в съответната територия, да е публично и насочено навън (вж. Решение на Общия съд от 27 септември
         2007 г. по дело La Mer Technology/СХВП — Laboratoires Goëmar (LA MER), T‑418/03, непубликувано в Сборника, точка 54 и цитираната
         съдебна практика).

      26      Макар понятието за реално използване следователно да изключва всяко минимално и недостатъчно използване с оглед на това да
         се смята, че дадена марка е наистина и действително използвана на определен пазар, не по-малко вярно е, че изискването за
         реално използване няма за цел нито оценяване на търговския успех, нито контролиране на стопанската стратегия на дадено предприятие,
         нито пък ограничаване на защитата на марките само за значимо в количествено отношение търговско използване (Решение на Общия
         съд от 23 февруари 2006 г. по дело Il Ponte Finanziaria/СХВП — Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T‑194/03, Recueil,
         стр. II‑445, точка 32).

      27      По-точно, за да се провери дали разглежданата марка е реално използвана в конкретен случай, следва да се направи обща преценка
         на всички съдържащи се в преписката доказателства, като се имат предвид всички релевантни фактори в конкретния случай. Такава
         преценка трябва да се основава на съвкупността от факти и обстоятелства, които са в състояние да установят действителното
         използване за търговски цели на съответната марка, и по-специално считаното за обосновано в съответния икономически сектор
         използване за поддържането или създаването на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки или услуги, естеството
         на тези стоки или услуги, характеристиките на пазара, степента и честотата на използване на марката (вж. Решение по дело LA MER,
         посочено по-горе, точки 53—55 и цитираната съдебна практика).

      28      Относно степента на използването на разглежданата марка следва да се има предвид по-специално търговският обем на всички действия
         по използване, от една страна, и продължителността на периода, през който са извършвани действия по използване, както и честотата
         на тези действия, от друга страна (вж. Решение по дело LA MER, посочено по-горе, точка 56 и цитираната съдебна практика).
         Тази преценка предполага известна взаимозависимост между взетите предвид фактори. Така малък обем предлагани на пазара стоки
         или услуги с посочената марка може да се компенсира от голяма интензивност или значително постоянство във времето при използването
         на тази марка и обратно (вж. Решение по дело LA MER, посочено по-горе, точка 57 и цитираната съдебна практика).

      29      Колкото по-ограничен е търговският обем на използването на марката обаче, толкова по-необходимо е притежателят на марката
         да приведе допълнителни данни, позволяващи да се разсеят евентуални съмнения относно реалното използване на съответната марка
         (Решение на Общия съд от 18 януари 2011 г. по дело Advance Magazine Publishers/СХВП — Capela & Irmãos (VOGUE), T‑382/08, непубликувано
         в Сборника, точка 31).

      30      Освен това реалното използване на дадена марка не може да бъде доказано с вероятности или предположения, а трябва да се основава
         на конкретни и обективни доказателства за действителното и достатъчно използване на марката на съответния пазар (вж. Решение
         по дело LA MER, посочено по-горе, точка 59 и цитираната съдебна практика).

      31      В светлината на тези съображения следва да се прецени дали апелативният състав основателно приема, че представените от встъпилата
         страна доказателства разкриват реално използване на марката „CENTROTHERM“ за стоките, посочени в точка 11 по-горе. Според
         жалбоподателя изводът на апелативния състав е лишен от достатъчна фактическа обосновка.

      32      В настоящия случай доказателствата, които встъпилата страна представя на отдела по отмяна, за да докаже реалното използване
         на своята марка, са клетвената декларация на нейния управител, четири фактури и четиринадесет цифрови снимки.

      33      В самото начало е необходимо да се констатира, че от обосновката на апелативния състав не следва, че неговият извод относно
         установяването на реално използване на посочените в точка 11 по-горе стоки се основава на клетвената декларация на управителя
         на встъпилата страна. Всъщност, както следва от точки 26—30 от обжалваното решение, взаимодействието между доказателствената
         стойност на снимките и доказателствената стойност на четирите фактури е онова, което е накарало апелативния състав да констатира,
         че реалното използване на марката „CENTROTHERM“ е било доказано. С направените в точки 27 и 31 от обжалваното решение позовавания
         на посочената декларация се цели единствено да се изтъкнат нейните недостатъци и липсата на допълнителни доказателства, потвърждаващи
         съдържанието ѝ.

      34      От това следва, че трябва да се провери дали общата преценка на снимките и на четирите фактури позволява да се направи изводът,
         че спорната марка е била предмет на реално използване в съответствие с принципите, установени в посочената в точки 25—29 по-горе
         съдебна практика.

      35      Във връзка с това и по отношение на четирите фактури следва да се отбележи, че три от тях датират от юли 2006 г. и се отнасят
         до Дания, Унгария и Словакия, а една от тези фактури датира от януари 2007 г. и се отнася до Германия. В заглавната част на
         посочените фактури се появява думата „centrotherm“, придружена от логото на встъпилата страна, служещо за дружествено наименование
         и негов пощенски адрес.

      36      От тези фактури е видно, че многобройни стоки, свързани с водопроводни или канализационни инсталации (тръби, съединителни
         муфи, комплекти за свързване на котли, колена за ревизии, клапани за газоходни системи), са продадени от встъпилата страна
         на четирима клиенти за сума, която — заедно с фактурата от 2007 г. — съответства едва на 0,03 % от оборота, за който управителят
         на встъпилата страна декларира, че е бил реализиран през 2006 г. от продажбата на стоки с марката „CENTROTHERM“.

      37      От това следва, че встъпилата страна представя пред СХВП относително слаби доказателства за продажба в сравнение със сумата,
         посочена в декларацията на нейния управител. Следователно дори в случай че апелативният състав беше взел предвид посочената
         декларация, би трябвало да се констатира, че в преписката няма достатъчно доказателства, подкрепящи съдържанието на декларацията
         във връзка със стойността на продажбите. Освен това, що се отнася до темпоралния аспект на използването на марката, посочените
         фактури обхващат много кратък период от време, дори точно определени дати, а именно — 12, 18 и 21 юли 2006 г. и 9 януари 2007 г.

      38      Що се отнася до представените снимки, трябва да се констатира, че само на седем от четиринадесетте снимки марката „CENTROTHERM“
         се вижда ясно, а именно:

      –        като отпечатък върху две тръби,
      –        като отпечатък върху два предмета, които приличат на части от тръби,
      –        като самозалепващ се етикет върху предмет, който прилича на палета, и върху два кашона.
      39      На четири други снимки по никакъв начин не е възможно да се забележи следата на спорната марка.

      40      На трите последни снимки е възможно да се различат следи от марката „CENTROTHERM“, а именно:

      –        буквите „centroth“ върху отвора на една тръба,
      –        логото на дружеството — встъпила страна, както и нечетлив текст в близост до това лого, вероятно съответстващ на текста в
         заглавната част на представените фактури, върху една тръба и върху предмет, приличащ на отвора на тръба.

      41      На нито една от тези снимки няма дата, но — както е посочено в точка 18 по-горе — встъпилата страна призна в хода на съдебното
         заседание, че тези снимки са направени след релевантния период. Освен това посочените снимки не позволяват да се идентифицират
         опакованите стоки върху палетата и в двата кашона, върху които са поставени самозалепващите се етикети с надпис „CENTROTHERM“.
         Макар че на два от тези самозалепващи се етикета има означение, свързано с водопроводните и канализационни инсталации, нито
         снимките, нито фактурите предоставят информация, позволяваща да се установи какво в действителност са съдържали тези опаковки.

      42      Освен това нито един от артикулните номера, които могат да се идентифицират на снимките, не съответства на артикулните номера
         върху представените от встъпилата страна фактури. От това следва, че въз основа на депозираните снимки и фактури не е възможно
         да се стигне до извод, че стоките и опаковките, които се виждат на депозираните снимки, действително са били предлагани на
         пазара от встъпилата страна през релевантния период.

      43      Поради това следва да се констатира, че обща преценка на посочените в точки 35—42 по-горе доказателства не позволява да се
         направи извод — без прибягване до вероятности или предположения, — че в рамките на релевантния период спорната марка е била
         предмет на реално използване за стоките, посочени в точка 11 по-горе.

      44      От това следва, че апелативният състав допуска грешка, като приема, че доказателството за реалното използване на марката „CENTROTHERM“
         е било представено от встъпилата страна за посочените стоки.

      45      Този извод не би могъл да бъде поставен под съмнение чрез изложените в точки 18—20 по-горе доводи на встъпилата страна, с
         които по същество се твърди, че спецификата на пазара затруднявала събирането на доказателства.

      46      Всъщност условията и средствата за доказване на реалното използване на дадена марка не са ограничени. Изводът на Общия съд,
         че в настоящия случай реалното използване не е доказано, се дължи не на изискването за прекалено висок праг на доказване,
         а на обстоятелството, че встъпилата страна избира да ограничи представянето на доказателства (вж. точка 8 по-горе). Отделът
         по отмяна получава нискокачествени снимки на предмети, чиито артикулни номера не съответстват на артикулите, които според
         малкото представени фактури са продадени. Освен това посочените фактури се отнасят за кратък период от време и отчитат продажби
         на минимална стойност в сравнение с онова, които встъпилата страна твърди, че е реализирала. Следва да се констатира също,
         че в хода на съдебното заседание встъпилата страна потвърждава, че не е имало никаква пряка връзка между фактурите и снимките,
         представени от нея пред СХВП.

      47      Следователно жалбата е уважена.

       По съдебните разноски
      48      По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните
         разноски, ако е направено такова искане. Тъй като СХВП е загубила делото, съобразно исканията на жалбоподателя същата следва
         да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, направени от него. Тъй като исканията на встъпилата страна са отхвърлени, тя
         понася направените от нея съдебни разноски.

      По изложените съображения
      ОБЩИЯТ СЪД (шести състав)
      реши:
      1)      Отменя решението на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП)
            от 25 август 2009 г. (преписка R 6/2008‑4), доколкото с него се отменя частично решението на отдела по отмяна от 30 октомври
            2007 г.
      2)      Осъжда СХВП да понесе направените от нея съдебни разноски, както и тези, направени от centrotherm Clean Solutions GmbH & Co.
            KG.
      3)      Centrotherm Systemtechnik GmbH понася направените от него съдебни разноски.

               Moavero Milanesi

               Wahl

               Soldevila Fragoso

         Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 15 септември 2011 година.
      Подписи
      * Език на производството: немски.