title: Решение на Съда (седми състав) от 21 септември 2016 г.#Европейска комисия срещу Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия.#Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2001/80/ЕО — Член 4, параграф 3 — Приложение VI, част А — Ограничаване на емисиите на определени замърсители във въздуха, изпускани от големи горивни инсталации — Прилагане — Електроцентрала Aberthaw.#Дело C-304/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
      21 септември 2016 година (
            *1
         )
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2001/80/ЕО — Член 4, параграф 3 — Приложение VI, част А — Ограничаване на емисиите на определени замърсители във въздуха, изпускани от големи горивни инсталации — Прилагане — Електроцентрала Aberthaw“
      По дело C‑304/15
      с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка на основание член 258 ДФЕС, предявен на 19 юни 2015 г., в производство по дело

         Европейска комисия, за която се явяват K. Mifsud-Bonnici и S. Petrova, в качеството на представители, със съдебен адрес в Люксембург,
      ищец,
      срещу

         Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, за което се явяват J. Kraehling и L. Christie, в качеството на представители, подпомагани от G. Facenna, QC,
      ответник,
      СЪДЪТ (седми състав),
      състоящ се от: C. Toader (докладчик), председател на състава, A. Rosas и E. Jarašiūnas, съдии,
      генерален адвокат: M. Bobek,
      секретар: M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 21 април 2016 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 28 юни 2016 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               С исковата си молба Европейската комисия иска Съдът да установи, че като не е приложило правилно Директива 2001/80/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2001 година за ограничаване на емисиите на определени замърсители във въздуха, изпускани от големи горивни инсталации (ОВ L 309, 2001 г., стр. 1, Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 7, стр. 210) по отношение на електроцентралата Aberthaw (Обединено кралство, наричана по-нататък „централата Aberthaw“), Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия не е изпълнило задълженията, които има по силата на член 4, параграф 3 от тази директива във връзка с приложение VI, част А от нея.

         Правна уредба

               2

               Директива 2001/80, която заменя Директива 88/609/ЕИО на Съвета от 24 ноември 1988 година за ограничаване на емисиите на определени замърсители във въздуха, изпускани от големи горивни инсталации (ОВ L 336, 1988 г., стр. 1), е отменена, считано от 1 януари 2016 г., с Директива, 2010/75/EС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година относно емисиите от промишлеността (комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването) (ОВ L 334, 2010 г., стр. 17). Според член 1 от Директива 2001/80 тя се прилага „спрямо горивните инсталации, чиято номинална топлинна мощност е равна на или превишава 50 мегавата (MW), независимо от използвания вид гориво (твърдо, течно или газообразно)“.

               3

               Според съображения 4—6 от тази директива:

                        „(4)

                        Комисията публикува съобщение относно стратегията на Общността за борба с окислението, в която преразглеждането на Директива [88/609] бе определено като неотменима част от тази стратегия с дългосрочна цел да се намалят емисиите от серен двуокис и азотни окиси до такава степен, че да се намалят концентрациите до нива под критичните дози и прагове.

                        (5)

                        В съответствие с принципа на субсидиарността, предвиден в член 5 от Договора, целта за намаляване на окислителните емисии от големите горивни инсталации не може да бъде осъществена в достатъчна степен от държавите членки, ако те действат самостоятелно, и едно несъгласувано действие не гарантира постигането на поставената цел; предвид необходимостта от намаляване на окислителните емисии в цялата Общност, ще бъде по-ефикасно да се вземат мерки на общностно равнище.

                        (6)

                        Съществуващите големи горивни инсталации допринасят в значителна степен за емисиите на серен двуокис и азотни окиси в Общността и е необходимо тези емисии да бъдат намалени. Следователно е необходимо да се адаптира подходът към различните характеристики в сектора на големите горивни инсталации в държавите членки“.

               4

               Член 4 от посочената директива предвижда:
               „1.   Без да се засяга член 17, държавите членки вземат съответните мерки, за да гарантират, че всяко разрешение за строеж или при липса на такава процедура — всяко разрешение за експлоатация на нова инсталация, което по становището на компетентните органи е предмет на молба за разрешение преди 27 ноември 2002 г. и при условие че инсталацията ще бъде въведена в експлоатация най-късно до 27 ноември 2003 г., съдържа условия, отнасящи се до спазването на пределните стойности на емисиите, определени в част А от приложения от III до VII за серния двуокис, азотните окиси и прахта.
               […]
               3.   Без да се засягат Директива 96/61/ЕО [на Съвета от 24 септември 1996 г. относно комплексното предотвратяване и контрол на замърсяването (ОВ L 257, 1996 г., стр. 26] и Директива 96/62/ЕО на Съвета от 27 септември 1996 г. относно оценката и управлението на качеството на околния въздух [ОВ L 296, 1996 г., стр. 55], държавите членки намаляват значително емисиите до 1 януари 2008 г. най-късно,
               или:

                        а)

                        като взимат съответните мерки, за да гарантират, че всяко разрешение за експлоатация на съществуващи инсталации съдържа условия, отнасящи се до спазването на пределните стойности на емисиите, определени в параграф 1; или

                        б)

                        като следят съществуващите инсталации да са подчинени на националната схема за намаляване на емисиите, посочена в параграф 6;
                        и когато е подходящо, като прилагат членове 5, 7 и 8.

                  […]“.

               5

               Съгласно член 14 от същата директива:
               „1.   По отношение на постоянните измервания, пределно допустимите стойности на емисиите, определени в част А от приложения от III до VII, се приемат за спазени, ако за часовете на експлоатация за една календарна година оценката на резултатите показва:

                        а)

                        че нито една средна стойност за календарен месец не превишава пределно допустимите стойности на емисиите; и

                        б)

                        що се отнася до:
                        […]

                                 ii)

                                 азотните окиси: 95 % от всички средни стойности, отчетени за 48 часа, не превишават 110 % от пределно допустимите стойности на емисиите.

                  […]“.

               6

               В таблица в приложение VI, част A от Директива 2001/80 са определени пределно допустимите стойности на емисиите на азотни окиси, приложими към новите и съществуващите инсталации, посочени в член 4, параграф 3 от тази директива, за различните видове горива. Пределно допустимата стойност за твърдите горива, използвани в инсталации с мощност над 500 MW е 500 милиграма азотни окиси на нормален кубичен метър (mg/Nm3).

               7

               В тази таблица обаче, също относно твърдите горива, се прави препращане към бележка под линия 3 (наричана по-нататък „бележка под линия 3“), която има следното съдържание:
               „До 1 януари 2018 г. за инсталациите, които са работили през 12-месечния период, който приключва на 1 януари 2001 г., и продължават да работят с твърди горива, съдържащи по-малко от 10 % летливи вещества, се прилага пределно допустима стойност от 1200 mg/Nm3“.

               8

               По силата на член 30, параграф 2, първа алинея от Директива 2010/75 нормите за допустими емисии на азотни окиси за инсталации, използващи твърди горива, са определени в точка 4, част 1 от приложение V към тази директива. От 1 януари 2016 г. тази норма е намалена на 200 mg/Nm3.

         Процедура, предхождаща съдебното производство

               9

               На 29 май 2012 г. Комисията започва разследване „EU Pilot“ за съвместимостта на някои големи горивни инсталации, по-специално на електроцентрала Aberthaw, с изискванията на Директива 2001/80. Според информацията, с която разполага Комисията, въз основа на бележка под линия 3 тази инсталация се ползва от пределно допустима стойност на емисиите азотни окиси от 1200 mg/Nm3, по-висока от обикновено прилаганата спрямо този вид инсталации, използващи твърди горива, т.е. от пределно допустимата стойност от 500 mg/Nm3, посочена в таблицата в част А от приложение VI към тази директива. Според Комисията обаче за ползването на тази дерогация посочената бележка налага използваните горива да имат съдържание на летливи вещества (наричано по-нататък „СЛВ“) под 10 %. Поради това тази институция пита Обединеното кралство относно СЛВ на твърдите горива, използвани в централата Aberthaw в периода 2009—2011 г.

               10

               Обединеното кралство отговаря, че според него пределно допустимата стойност на емисиите азотни окиси, приложима спрямо централата Aberthaw, е 1200 mg/Nm3 и трябва да се приеме, че тази пределно допустима стойност на емисиите е спазена например, ако 95 % от средните стойности, отчетени в период от 48 часа, не превишават 1320 mg/Nm3.

               11

               На 20 септември 2012 г. Комисията изпраща на Обединеното кралство допълнителни въпроси, за да прецени дали централата Aberthaw отговаря на условията относно СЛВ в бележка под линия 3. В отговора си тази държава членка уточнява, че средната стойност на СЛВ на въглищата, използвани в тази централа в периода 2008—2011 г., възлиза съответно на 12,81 %, на 11,75 %, на 12,89 % и на 11,39 %. Така според тази информация въпросните въглища имали СЛВ под 10 % само два пъти в периода 2008—2010 г. и пет пъти през 2011 г.

               12

               Тъй като в периода 2008—2011 г. включително използваните от централата Aberthaw горива не отговаряли на посоченото в бележка под линия 3 условие относно СЛВ, Комисията приема, че тази инсталация никога не е имала право да се ползва от предвидената в тази бележка дерогация и че от 1 януари 2008 г. по отношение на нея трябвало да се прилага пределна допустима стойност на емисиите азотни окиси от 500 mg/Nm3.

               13

               На 21 юни 2013 г. Комисията изпраща официално уведомително писмо до Обединеното кралство, в което твърди, че то не е изпълнило задължението си, считано от 1 януари 2008 г., да се съобразява с член 4, параграф 3 от Директива 2001/80 във връзка с бележка под линия 3, тъй като за централата Aberthaw не били спазени изискванията за пределна допустима стойност на емисиите азотни окиси от 500 mg/Nm3, приложима за тази инсталация до 1 януари 2016 г.

               14

               В отговор на това официално уведомително писмо Обединеното кралство посочва, че според него дерогацията в бележка под линия 3 е предвидена в Директива 2001/80, за да се уреди случаят на централата Aberthaw, така че тази дерогация трябвало да се тълкува по-свободно, в смисъл че тя не зависи от условието съответната инсталация да е работила изключително с твърдо гориво със СЛВ под 10 %. Тази държава членка твърди също, че няма пряка връзка между летливостта на изгаряното от тази централа гориво и нивото на емисиите ѝ азотни окиси.

               15

               Тъй като отговорът на Обединеното кралство не убеждава Комисията, на 16 октомври 2014 г. на основание член 258, първа алинея ДФЕС тя изпраща на тази държава членка мотивирано становище.

               16

               В това мотивирано становище Комисията отново излага доводите си, че бележка под линия 3 въвежда дерогация от нормалните пределно допустими стойности, определени за инсталация с размерите на централата Aberthaw, и че тази централа превишава пределната допустима стойност на емисии на азотни окиси, приложима по силата на член 4, параграфи 1 и 3 от Директива 2001/80 във връзка с тази бележка.

               17

               Тази институция отхвърля и тълкуването на бележка под линия 3, според което в нея няма изискване съответната инсталация да използва само твърди горива със СЛВ, което не превишава средно 10 %, измерено на годишна основа. Наистина, независимо че в Директива 2001/80 това съдържание не е изрично посочено като средна годишна стойност, такова тълкуване би отговаряло на духа на тази директива, в която в член 14, параграф 1 се посочва, че пределно допустимите стойности на емисиите, определени в част А от приложения от III до VII от тази директива, се измерват за една календарна година.

               18

               В отговора си от 17 декември 2014 г., като се основава на подготвителните работи за Директива 2001/80, Обединеното кралство отново излага становището, че централата Aberthaw отговаря на изискванията на Директива 2001/80, тъй като предвидената в бележка под линия 3 дерогация се отнася конкретно за тази инсталация. Освен това тази държава членка уточнява, че тази централа продължава да се ползва от инвестиции, за да се подобрят показателите ѝ.

               19

               Тъй като не е удовлетворена от отговора на Обединеното кралство, на 19 юни 2015 г. Комисията решава да предяви настоящия иск.

         По иска

         Доводи на страните

               20

               Комисията смята, че тъй като централата Aberthaw не отговаря на критерия, изложен в бележка под линия 3, тази инсталация не може да се ползва от предвидената в нея дерогация. Поради това емисиите на азотни окиси от тази инсталация трябва да са съобразени със стандартната пределна допустима стойност от 500 mg/Nm3. Настоящият иск трябва да бъде уважен, тъй като в момента на предявяването му стойността, посочена в разрешението за експлоатация на тази централа, е 1050 mg/Nm3.

               21

               В подкрепа на това твърдение за нарушение тази институция, на първо място, посочва, че текстът на бележка под линия 3 е ясен. Тази разпоредба се прилагала само за инсталациите, използващи действително твърди горива със СЛВ под 10 %. В тази бележка не ставало въпрос нито за инсталации, „които могат“ да бъдат захранвани с такова гориво, нито за някакво ограничение на прилагането, отговарящо на пренебрежимо количество гориво. Наистина, критерият за СЛВ от 10 % е въведен, за да се определи праг, чието предназначение е да ограничи възможностите за дерогация за електроцентралите.

               22

               На второ място, фактът, че дерогацията в бележка под линия 3 се отнася конкретно до централата Aberthaw, бил без значение, тъй като субективното намерение на някои участници в хода на законодателния процес не било валиден критерий за тълкуването.

               23

               На трето място, дори да се приемел метод на изчисление, основаващ се на средна месечна, а не годишна стойност, централата Aberthaw пак нямало да отговаря на критериите за тази дерогация.

               24

               Обединеното кралство смята, че предложеното от Комисията тълкуване на бележка под линия 3 противоречи едновременно на текста на тази бележка и на намерението на законодателя на Съюза, поради което настоящият иск трябва да се отхвърли.

               25

               На първо място, според тази държава членка централата Aberthaw винаги е работила с гориво, състоящо се главно от антрацитни въглища със СЛВ между 6 % и 15 %, като тук е включен съществен относителен дял въглища със СЛВ под 10 %. Тя обаче никога не е работила изключително с въглища със СЛВ под 10 % или със смес, която средно има СЛВ под 10 %. Наистина, важни практически съображения и такива свързани с безопасността не допускали такъв начин на работа.

               26

               Освен това, от една страна, посочената държава членка оспорва предложеното от Комисията тълкуване, според което, за да се ползва инсталация от предвидената в бележка под линия 3 дерогация, тя трябва да работи изключително с твърдо гориво със СЛВ под 10 %, измерено въз основа на средна годишна стойност. Целта на това тълкуване била да се добави ново изискване за тази дерогация, което прави по-ограничителни условията за достъп до нея. В тази бележка обаче не били използвани наречията „само“ или „изключително“. Ако законодателят на Съюза беше искал да ограничи възможността за ползване от бележка под линия 3 само за централите, използващи въглища със СЛВ под 10 %, това намерение щеше да бъде изрично отразено в текста ѝ. Според тази държава членка освен това, когато в Директива 2001/80 е предвидено използването на средна стойност, това се уточнява изрично.

               27

               Поради това Обединеното кралство твърди, че предназначението на бележка под линия 3 е да се прилага за инсталациите, които работят с голям относителен дял въглища със СЛВ под 10 %.

               28

               От друга страна, предложеното от Комисията тълкуване на тази бележка не отчитало обстоятелството, че съдържащата се в тази бележка дерогация е договорена и включена в Директива 2001/80 в хода на законодателния процес точно за да обхване случая на централата Aberthaw.

               29

               Накрая, оперативното изискване за безопасност за използваната в централата Aberthaw смес от въглища било определено като минимално СЛВ от 9 %. За да се съобрази с ограниченията, произтичащи от тълкуването на бележка под линия 3 от Комисията, операторът на тази централа трябвало да използва само твърди горива, позволяващи да се спази много слабо отклонение на СЛВ между 9 % и 9,9 %. С оглед на съвкупност от параметри, които трябва да се вземат предвид при смесването на тези горива, а именно степента на влажност, пепелта, сярата, хлорът, топлината на изгаряне, твърдостта и диапазонът на диаметрите, това не било нито реалистично, нито осъществимо за централа с тези размери. По-конкретно този оператор нямало да бъде в състояние да се снабдява, нито да тества точно и надеждно много големите количества въглища, които централата Aberthaw използва, за да следи общото СЛВ да остане точно между 9 % и 9,9 %.

               30

               Освен това предложеното от Комисията тълкуване на бележка под линия 3 нямало и екологична цел. Наистина по-големите емисии на азотни окиси на централата Aberthaw били следствие от конструкцията на котела и на по-високите температури, необходими за поддържане на горенето на антрацитните въглища с ниско СЛВ. СЛВ на горивната смес не се отразявало съществено на тези емисии, така че това съдържание не би намаляло съществено, ако тази централа бъде задължена да използва за гориво не както към момента, смес от въглища с общо СЛВ между 11 % и 12 %, но, и ако се приеме че това е възможно, въглища със СЛВ, достигащо 9,5 %. Напротив, изгарянето на въглища с по-ниско СЛВ водело до по-големи емисии азотни окиси.

         Съображения на Съда

               31

               Както се установява от съображения 4—6 от Директива 2001/80, нейната цел е борбата срещу окислението чрез намаляване на емисиите от серен двуокис и азотни окиси, за които в значителна степен допринасят големите горивни инсталации.

               32

               Във връзка с това в приложения III—VII към тази директива са предвидени някои ограничения. По-конкретно в част А от приложение VI към нея за различните видове горива са посочени пределно допустимите стойности за емисиите на азотни окиси, приложими към съществуващите инсталации в съответствие с член 4, параграф 3 от посочената директива. Така за твърдите горива, използвани в инсталация с капацитет над 500 MW, е определена пределно допустима стойност 500 mg/Nm3.

               33

               В бележка под линия 3 обаче се предвижда, че „[д]о 1 януари 2018 г. за инсталациите, които са работили през 12-месечния период, който приключва на 1 януари 2001 г., и продължават да работят с твърди горива, съдържащи по-малко от 10 % летливи вещества, се прилага пределно допустима стойност от 1200 mg/Nm3“.

               34

               В случая Комисията упреква Обединеното кралство, затова че във връзка с централата Aberthaw не е изпълнило условията, даващи възможност за ползване от посочената в тази бележка дерогация, и следователно затова че не спазва пределно допустимата стойност за емисиите на азотни окиси, определена по подразбиране, т.е. 500 mg/Nm3.

               35

               Обединеното кралство и Комисията са на различни становища по-конкретно относно периода, който трябва да се използва като референтен за отчитане на данните, въз основа на които се проверява дали съответните инсталации спазват нивата на емисиите азотни окиси.

               36

               Във връзка с това следва да се подчертае, че макар втората част от изречението, съставляващо текста на бележка под линия 3, да не определя този референтен период, в първата част от тази разпоредба се съдържа изрично словосъчетанието „за инсталациите, които са работили през 12-месечния период, който приключва на 1 януари 2001 г.“.

               37

               Както отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, от това следва, че бележка под линия 3 трябва да се тълкува в смисъл, че референтният период за отчитане на данните, за да се провери дали посочените инсталации продължават да работят в съответствие с разпоредбите на Директива 2001/80, е идентичен на този, въз основа на който е могло да се определи дали дадена инсталация отговаря на условията за ползване от дерогацията, съдържаща се в тази бележка, т.е. една година.

               38

               Все пак независимо дали СЛВ се изчислява на годишна, или на месечна основа, Обединеното кралство не отрича, че централата Aberthaw никога не е отговаряла на критерия във връзка с горивата, които трябва да се използват от инсталация, посочена в бележка под линия 3 и така както я тълкува Комисията.

               39

               Във връзка с това тази държава членка поддържа, че тълкуването, според което, за да може инсталация да се ползва от посочената в тази бележка дерогация, тя трябва да използва само горива със средно СЛВ под 10 %, изчислено в продължение на една година, е неправилно, тъй като в текста на тази бележка не е използвано наречието „изключително“.

               40

               Тези доводи следва да се отхвърлят.

               41

               Наистина според постоянната практика на Съда за определянето на смисъла и обхвата на дадена разпоредба е важно тя да се тълкува, като се държи сметка за нейния текст, за нейния контекст и за целта, която преследва съответната правна уредба (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., A, C‑184/14, EU:C:2015:479, т. 32 и цитираната съдебна практика).

               42

               Що се отнася до текста на бележка под линия 3, в нея се предвижда, че за да се ползва от предвидената в тази бележка дерогация, съответната инсталация трябва да работи „с твърди горива, съдържащи по-малко от 10 % летливи вещества“.

               43

               В това отношение, обратно на доводите на Обединеното кралство, фактът, че в този текст не са използвани наречията „единствено“ или „изключително“, не позволява да се направи изводът, че за да може инсталация да се ползва от установения с тази бележка дерогационен режим, би било достатъчно наличието в използваното от нея гориво или на „голям относителен дял“, или на „сигурен относителен дял“ твърди горива със СЛВ под 10 %. Както отбелязва генералният адвокат в точка 24 и сл. от заключението си, няма никакъв правен аргумент, който да може да подкрепи поддържаното от Обединеното кралство тълкуване на бележка под линия 3.

               44

               Наистина, както предлага генералният адвокат в точки 27—30 от заключението си, бележка под линия 3 трябва да се тълкува в смисъл, че прагът от 10 %, който тя посочва, означава, че изгаряните в инсталация въглища трябва да имат средно СЛВ под 10 %.

               45

               Тълкуване в този смисъл се подкрепя от контекста на бележка под линия 3 и от целта на Директива 2001/80.

               46

               На първо място, във връзка с контекста на тази разпоредба е уместно да се припомни, че тя позволява по отношение на инсталациите, отговарящи на предвидените в нея условия, да се прилага максимална пределна стойност на емисии за азотните окиси, по-висока от общата максимална пределна стойност от 500 mg/Nm3, посочена в част A от приложение VI, към Директива 2001/80.

               47

               Бележка под линия 3 представлява дерогация от предвиденото в посочената разпоредба от приложение VI общо правило и при това положение, в съответствие с постоянната практика на Съда, трябва да се тълкува стриктно (вж. по аналогия решение от 10 септември 2015 г., Nannoka Vulcanus Industries, C‑81/14, EU:C:2015:575, т. 73 и цитираната съдебна практика).

               48

               На второ място, що се отнася до целта на Директива 2001/80, както изтъква Комисията и както посочва генералният адвокат в точка 38 от заключението си, промените в правните актове на Съюза, предхождали тази директива, като Директива 88/609, показват, че нивото на праговете, установени в разпоредби като бележка под линия 3, служи преди всичко за максимално ограничаване на броя инсталации, които могат да се ползват от такава дерогация, което само по себе си дава възможност за принос за постигането на възложените на Директива 2001/80 цели, припомнени в точка 34 от настоящото решение.

               49

               Ето защо следва да се отхвърлят доводите на Обединеното кралство, че прагът на СЛВ от 10 % на използваното твърдо гориво не позволявал да се постигне екологичната цел на Директива 2001/80, тъй като той не се отразявал съществено на емисиите азотни окиси. Всъщност, както се установява в предходната точка, бележка под линия 3 допринася за екологичната цел, като ограничава броя на инсталациите, които могат да се ползват от предвидено в тази бележка освобождаване.

               50

               Освен това следва, първо, да се отхвърлят доводите на Обединеното кралство, изложени в точка 28 от настоящото решение, тъй като дори да беше установено, че предвидената в бележка под линия 3 дерогация е била договорена, за да се включи инсталация като централата Aberthaw, тази инсталация би трябвало все пак да отговаря на определените в посочената разпоредба критерии, за да може да се ползва и да продължи да се ползва от тази дерогация.

               51

               На второ място, следва да се отхвърлят доводите на тази държава членка, че поради съображения за сигурност не било възможно да се прилага спорният праг от 10 %. Във връзка с това от становището на тази държава членка се установява, че използваната в централата Aberthaw смес има СЛВ, което може да варира от 6 % до 15 %. Безспорно е следователно, че въглищата, използвани като гориво в тази инсталация, могат да имат средно СЛВ под 10 %.

               52

               Трето, трябва да се отхвърлят и доводите на Обединеното кралство, че главно по икономически причини не са били направени промени, за да се подобри на въздействието на тази инсталация върху околната среда и за да отговаря на изискванията в бележка под линия 3. Наистина от практиката на Съда следва, че в случая Обединеното кралство не би могло валидно да се позовава на мотиви от чисто икономическо естество, за да оспори неизпълнението на задължения, за което е упреквано (вж. в този смисъл решения от 9 декември 1997 г., Комисия/Франция, C‑265/95, EU:C:1997:595, т. 62 и от 21 януари 2016 г., Комисия/Кипър, C‑515/14, EU:C:2016:30, т. 53).

               53

               При тези обстоятелства следва да се приеме, че като не е приложило правилно Директива 2001/80 спрямо централата Aberthaw, Обединеното кралство не е изпълнило задълженията, които има по силата на член 4, параграф 3 от тази директива във връзка с част А от приложение VI към нея.

         По съдебните разноски

               54

               По силата на член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е направила искане да се осъди Обединеното кралство да заплати съдебните разноски и то е загубило делото, то следва да се осъди да заплати съдебните разноски.

               По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

                           1)

                           Като не е приложило правилно Директива 2001/80/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2001 година за ограничаване на емисиите на определени замърсители във въздуха, изпускани от големи горивни инсталации спрямо централата Aberthaw (Обединено кралство), Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия не е изпълнило задълженията, които има по силата на член 4, параграф 3 от тази директива във връзка с част А от приложение VI към нея.

                           2)

                           Осъжда Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия да заплати съдебните разноски.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


title: Решение на Съда (oсми състав) от 20 ноември 2014 г.#Rohm Semiconductor GmbH срещу Hauptzollamt Krefeld.#Преюдициално запитване, отправено от Finanzgericht Düsseldorf.#Преюдициално запитване — Митнически съюз — Тарифно класиране — Обща митническа тарифа — Комбинирана номенклатура — Позиции 8541 и 8543 — Модули, служещи за излъчване и приемане на данни на къси разстояния — Подпозиции 8543 89 95 и 8543 90 80 — Понятие за части от електрически машини и апарати.#Дело C‑666/13.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
      20 ноември 2014 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Митнически съюз — Тарифно класиране — Обща митническа тарифа — Комбинирана номенклатура — Позиции 8541 и 8543 — Модули, служещи за излъчване и приемане на данни на къси разстояния — Подпозиции 8543 89 95 и 8543 90 80 — Понятие за части от електрически машини и апарати“
      По дело C‑666/13
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Finanzgericht Düsseldorf (Германия) с акт от 27 ноември 2013 г., постъпил в Съда на 16 декември 2013 г., в рамките на производство по дело

         Rohm Semiconductor GmbH

      срещу

         Hauptzollamt Krefeld,

      СЪДЪТ (осми състав),
      състоящ се от: C. Toader (докладчик), изпълняваща функцията на председател на осми състав, E. Jarašiūnas и C. G. Fernlund, съдии,
      генерален адвокат: N. Jääskinen,
      секретар: A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Rohm Semiconductor GmbH, от H. Nehm, Rechtsanwalt,

               —

               за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и A. Caeiros, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на позиции 8541 и 8543, както и на подпозиции 8543 89 95 и 8543 90 80 от Комбинираната номенклатура, съдържаща се в приложение I към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа (ОВ L 256, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 4, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 1832/2002 на Комисията от 1 август 2002 г. (ОВ L 290, стр. 1, наричана по-нататък „КН“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между Rohm Semiconductor GmbH (наричано по-нататък „Rohm Semiconductor“) и Hauptzollamt Krefeld (главно митническо бюро в Крефелд) във връзка със събирането на митни сборове върху вноса на модули, служещи за излъчване и приемане на данни на къси разстояния.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               КН се основава на Хармонизираната система за описание и кодиране на стоките (наричана по-нататък „ХС“), изработена от Съвета за митническо сътрудничество, понастоящем Световна митническа организация (СМО), и установена в Международната конвенция относно Хармонизираната система за описание и кодиране на стоките, сключена на 14 юни 1983 г. в Брюксел и одобрена заедно с протокола за изменението ѝ от 14 юни 1983 г. от името на Европейската икономическа общност с Решение 87/369/ЕИО на Съвета от 7 април 1987 година (ОВ L 198, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 3, стр. 199). Тя възприема шестцифрената класификация на позициите и подпозициите на ХС, като същевременно добавя седма и осма цифра за обособяване на собствени подразделения.

               4

               Първата част от КН съдържа съвкупност от уводни разпоредби. Буква A от нейния раздел I, посветен на общите правила, е озаглавена „Общи правила за тълкуване на [КН]“ и гласи:
               „Класирането на стоките в [КН] се подчинява на следните принципи:

                        1.

                        Текстът на заглавията на разделите, на главите или на подглавите има само индикативна стойност, като класирането се определя законно съгласно термините на позициите и на забележките към разделите или към главите и съгласно следващите правила, когато те не противоречат на посочените по-горе термини на позициите и на забележките към разделите или към главите.

                        2.

                                 a)

                                 Всяко упоменаване на един артикул в определена позиция включва този артикул, дори некомплектован или незавършен, при условие че в това си състояние той притежава основните характеристики на комплектован или завършен артикул. То включва също завършения или комплектован артикул или считания като такъв съгласно предходните разпоредби, когато той е представен в демонтирано или немонтирано състояние.

                  […]

                        6.

                        Класирането на стоките в подпозициите на една и съща позиция е нормативно определено съгласно термините на тези подпозиции и забележките към подпозициите, както и, mutatis mutandis, съгласно горните правила при условие че могат да се сравняват само подпозиции на еднакво ниво. […]“.

               5

               Част втора на КН, озаглавена „Таблица със ставките на митата“, включва раздел XVI. Този раздел по-специално включва глава 85, озаглавена „Електрически машини и апарати, електроматериали и техните части; апарати за записване или възпроизвеждане на звук, апарати за записване или възпроизвеждане на телевизионен образ и звук и части и принадлежности за тези апарати“.

               6

               В този раздел се намира и забележка 2, която уточнява:
               „[…]

                        a)

                        частите, представляващи артикули, включени в някоя от позициите на глава 84 или 85 (с изключение на № 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8485, 8503, 8522, 8529, 8538 и 8548), се класират в тази тарифна позиция, независимо от машината, за която са предназначени;

                  […]

                        в)

                        останалите части се класират в № 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8503, 8522, 8529 или 8538 според случая, или в краен случай в № 8485 или 8548“.

               7

               Глава 85 съдържа по-конкретно следните позиции и подпозиции:
               „8529 Части, изключително или главно предназначени за апаратите от №№ 8525 до 8528:
               [...]
               8529 90 – Други:
               8529 90 10 ‐ ‐ Комплекти и елементи от комплекти, състоящи се от две или повече части или свързани детайли, за апаратите от №№ 8526 10 10, 8526 91 11, 8526 91 19 и 8526 92 10 и предназначени за граждански въздухоплавателни средства […]
               ‐ ‐ Други:
               8529 90 40 ‐ ‐ ‐ Части за апаратите от подпозиции 8525 10 50, 8525 20 91, 8525 20 99, 8525 40 11 и 8527 90 92
               ‐ ‐ ‐ Други:
               ‐ ‐ ‐ ‐ Мебели и корпуси (кутии):
               […]
               8541 Диоди, транзистори и подобни полупроводникови елементи; полупроводникови фоточувствителни елементи, включително фотоволтаични клетки, дори монтирани в модули или сглобени в панели; светодиоди; монтирани пиезоелектрически кристали;
               […]
               8543 Електрически машини и апарати със специфична функция, неупоменати, нито включени другаде в настоящата глава:
               […]
               –Други машини и апарати:
               […]
               8543 89 – –Други
               […]
               8543 89 95 – – – – Други
               8543 90 – Части:
               […]
               8543 90 80 – – Други
               […]“. [неофициален превод]

               8

               Член 1 от Регламент (ЕО) № 1255/96 на Съвета от 27 юни 1996 година за временно суспендиране на автономните мита по Общата митническа тарифа за определени индустриални и земеделски продукти (OВ L 158, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 8, стр. 223), изменен с Регламент (ЕО) № 2264/2002 на Съвета (OВ L 350, стр. 1, наричан по-нататък „Регламент № 1255/96“), предвижда, че автономните мита по Общата митническа тарифа за продуктите, изброени в приложението, се суспендират до нивата, посочени срещу всеки един от тях. Съгласно това приложение стоките, отговарящи на подпозиция 8543 90 80, са освободени от мита. Това включва по-специално сглобки от изделия от позиции № 8541 или № 8542, монтирани на печатна платка, съдържаща се в корпус. Регламент № 1255/96 е отменен с Регламент (ЕС) № 1344/2011 на Съвета от 19 декември 2011 година за суспендиране на автономните мита по Общата митническа тарифа за определени селскостопански, рибни и промишлени продукти и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1255/96 (OВ L 349, стр. 1). Въпреки това Регламент № 1255/96 остава приложим спрямо обстоятелства като тези в главното производство.

         Обяснителните бележки към ХС

               9

               СМО одобрява при условията, посочени в член 8 от Международната конвенция относно Хармонизираната система за описание и кодиране на стоките, подписана в Брюксел на 14 юни 1983 г., обяснителни бележки и мнения за класиране, приети от Комитета по ХС.

               10

               Обяснителните бележки към ХС за позиция 8541 съдържат, в буква Б, озаглавена „Полупроводникови фоточувствителни прибори“, следните уточнения:
               „В тази група се включват полупроводниковите фоточувствителни прибори, при които видимите, инфрачервените или ултравиолетовите излъчвания предизвикват, посредством вътрешен фотоелектричен ефект, промени в съпротивлението или поява на електродвигателна сила.
               […]
               Полупроводниковите фоточувствителни прибори се класират в настоящата позиция независимо от това дали са в монтиран вид (оборудвани с техните изводи) или не, или пък са капсуловани като отделни компоненти“.

               11

               В обяснителните бележки към позиция 8543 от ХС се предвижда по-специално:
               „По смисъла на настоящата позиция за машини и апарати се приемат електрическите устройства със собствени функции. Разпоредбите от Обяснителните бележки към позиция № 8479 се прилагат mutatis mutandis спрямо машините и апаратите от настоящата позиция“.

               12

               В това отношение обяснителните бележки към позиция 8479 гласят:
               „Настоящата позиция обхваща машините и устройствата със специфична функция, които не са:
               […]

                        в)

                        Класирани в други, специфични позиции в настоящата глава, защото:
                        […]

                                 1°)

                                 Не са специализирани за тях по предназначението или вида си.

                  […]
               Машините и апаратите от настоящата позиция се отличават от частите за машини или апарати, които се класират съобразно с общите разпоредби, засягащи частите, по това, че имат специфична функция“.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               13

               През 2003 г. Rohm Semiconductor декларира за допускане за свободно обращение модули, служещи за предаване и приемане на данни на къси разстояния при взаимодействие с други електронни уреди посредством инфрачервени лъчи. Тези модули са предназначени за интегриране в мобилни телефони и преносими компютри. Всеки от тези модули се състои по-конкретно от печатна платка, на която са монтирани фотодиоди и светодиоди (наричани по-нататък „LED“).

               14

               В периода 2006—2007 г. Hauptzollamt Krefeld облага посочените модули с мито в размер на 3,7 % с мотива, че те попадат в подпозиция 8543 89 95 от КН. В резултат на това той постановява по отношение на Rohm Semiconductor две решения за събиране на митни сборове в общ размер на 125397,15 EUR.

               15

               Rohm Semiconductor подава жалба срещу тези решения пред Finanzgericht Düsseldorf (финансов съд в Дюселдорф). Той счита, че разглежданите в главното производство модули попадат в тарифна позиция 8541, която включва по-специално диоди, транзистори и подобни полупроводникови елементи, както и LED, и че в резултат на това тези модули са освободени от мита. В подкрепа на този довод той се позовава на решение X (C‑411/07, EU:C:2008:535), в което Съдът констатира, че оптроните попадат в позиция 8541 от КН.

               16

               Hauptzollamt Krefeld оспорва относимостта на този довод. В действителност въпросните модули се различавали от оптроните, тъй като за разлика от последните посочените модули функционирали благодарение на взаимодействието на вградените в тях диоди с външни диоди, инсталирани в други електронни уреди.

               17

               Той счита, най-напред, че само по себе си обстоятелството, че тези модули не са оптрони, не допуска да бъдат класирани в позиция 8541. В действителност между излъчвателя и приемателя на светлина в оптроните съществувало галванично разделение, изключващо всякакво протичане на електричество между свързаните посредством тези компоненти вериги. Обратно, при разглежданите в главното производство модули не е предвидено LED и фотодиодите да взаимодействат помежду си, а трябва да излъчват сигнали към и съответно да приемат такива от външни кореспондиращи станции.

               18

               По-нататък, функцията на модулите била различна от тази на оптроните. Всъщност те били предназначени, в качеството им на излъчватели/приематели, за безжична оптична комуникация.

               19

               Най-сетне, посочената функция била различна от тази на апаратите — мобилни телефони или преносими компютри, в които те са вградени. Поради самата им функция тези модули не представлявали интегрална или неделима част от тези апарати.

               20

               Предвид изложените доводи запитващата юрисдикция изпитва съмнения по въпроса дали тези модули попадат в позиция 8541 от КН, с оглед на устройството им, или в позиция 8543 от КН, в зависимост от специфичната им функция.

               21

               При тези условия Finanzgericht Düsseldorf решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Означава ли обстоятелството, че даден артикул има специфична функция по смисъла на позиция 8543 от [КН], че този артикул, въпреки състава му, повече не може да попадне в обхвата на позиция 8541?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия въпрос, при какви условия модулите за предаване/приемане от описания по-подробно в мотивите вид, които имат специфична функция по смисъла на позиция 8543, следва да се считат за части за машини или апарати от позиция 8543?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               22

               С първия си въпрос запитващата юрисдикция пита по същество дали КН трябва да бъде тълкувана в смисъл, че модули, всеки от които е съставен от обединяването на LED, фотодиод и множество други полупроводникови елементи и които могат да бъдат използвани като излъчватели/приематели на инфрачервени лъчи, при ползване на електрическото захранване на апаратите, в които са вградени, попадат в позиция 8541 или 8543 от КН.

               23

               Най-напред, следва да се припомни, че съобразно трайната практика на Съда, когато той е сезиран с преюдициално запитване в областта на тарифното класиране, неговата задача е по-скоро да изясни на националната юрисдикция критериите, чието прилагане ще позволи на последната да класира правилно разглежданите в главното производство продукти в КН, отколкото самият той да направи това класиране, тъй като не разполага непременно с цялата необходима за това информация. Във всеки случай изглежда, че националната юрисдикция може да стори това по-добре. Въпреки това, за да бъде полезен на запитващата юрисдикция с отговора си, в дух на сътрудничество с националните юрисдикции Съдът може да ѝ предостави всички указания, които счита за необходими (вж. по-специално решения Data I/O, C‑370/08, EU:C:2010:284, т. 24 и цитираната съдебна практика, и Data I/O, C‑297/13, EU:C:2014:331, т. 36 и цитираната съдебна практика).

               24

               По-нататък, както изтъкват Rohm Semiconductor и Европейската комисия, в интерес на правната сигурност и улесняването на контрола решаващият критерий за тарифното класиране на стоките по правило трябва да се търси в техните обективни характеристики и свойства, определени в текста на позицията от КН и на забележките към разделите или главите (вж. по-специално решения Peacock, C‑339/98, EU:C:2000:573, т. 9, Codirex Expeditie, C‑400/06, EU:C:2007:519, т. 16 и цитираната съдебна практика и Sysmex Europe, C‑480/13, EU:C:2014:2097, т. 29).

               25

               Най-сетне, обяснителните бележки към КН, изготвени от Комисията, и тези към ХС, изготвени от СМО, съществено допринасят за тълкуването на обхвата на различните тарифни позиции, без обаче да имат задължителна правна сила (вж. в този смисъл по-специално решения Data I/O, EU:C:2014:331, т. 33 и цитираната съдебна практика, и Лукойл Нефтохим Бургас, C‑330/13, EU:C:2014:1757, т. 35 и цитираната съдебна практика).

               26

               От една страна, що се отнася до позиция 8541 от КН, Съдът приема от правна страна, че в нейния обхват попадат фоточувствителни полупроводникови елементи, каквито са оптроните (решение X, EU:C:2008:535, т. 30).

               27

               От друга страна, когато става въпрос за позиция 8543, тя е приложима само когато електрическа машина или апарат има специфична функция и не може да бъде класиран(а) в други позиции от глава 85 от КН (вж. в този смисъл решение X, EU:C:2008:535, т. 27 и 28).

               28

               Тъй като запитващата юрисдикция е констатирала, че разглежданите в главното производство модули имат специфична функция, следва да се разгледа второто от тези условия.

               29

               От субсидиарния характер на позиция 8543 следва, че тя включва стоки, които, макар и да попадат в глава 85 от КН, не отговарят на никоя друга позиция от тази глава (вж. по аналогия решение Data I/O, EU:C:2014:331, т. 49).

               30

               На първо място, характеристиките на разглежданите в главното производство уреди обаче са по-сложни от тези на един оптрон.

               31

               Всъщност модулите като разглежданите в главното производство се различават от един обикновен полупроводников прибор или от един обикновен диод, доколкото, както отбелязва запитващата юрисдикция, те са съставени от множество вериги, разположени върху различни полупроводникови елементи, както и LED и фотодиод. Следователно никой от тези компоненти не придава на тези модули характерна функция, тъй като те могат да бъдат използвани едновременно и за излъчване, и за приемане на сигнали.

               32

               По-нататък, докато оптроните излъчват сигнал от една електрическа верига към друга в рамките на един и същ уред, посочените модули позволяват външна комуникация с уредите, в които са вградени. Така по каналите на тези модули се извършва предаване на данни между различни апарати.

               33

               На второ място, както отбелязва Комисията в писменото си становище, обстоятелството, че модулите като разглежданите в главното производство са съставени от елементи, всеки от които разгледан отделно би могъл да бъде отнесен към позиция 8541 от КН, не е от естество да постави под съмнение класирането им в друга позиция, след като в резултат на свързването на тези елементи те представляват различни продукти от последните (вж. по аналогия решение Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, т. 29).

               34

               Така, след като, от една страна, модулите като разглежданите в главното производство, използвани за излъчване и приемане на данни на къси разстояния при взаимодействие с други електронни уреди посредством инфрачервени лъчи, имат специфична функция, и от друга страна, тези модули, всеки от които е съставен от обединяването на LED, фотодиод и множество други полупроводникови елементи и които са предназначени да бъдат вградени в други апарати, чието електрическо захранване ползват, не са включени в никоя друга позиция от глава 85 от КН, освен позиция 8543, тези модули попадат в последната позиция.

               35

               От всички изложени по-горе съображения следва, че на първия въпрос следва да се отговори, че КН трябва да се тълкува в смисъл, че модулите, всеки от които е съставен от обединяването на светодиод, фотодиод и множество други полупроводникови елементи и които могат да бъдат използвани като излъчватели/приематели на инфрачервени лъчи, при ползване на електрическото захранване на апаратите, в които са вградени, попадат в позиция 8543 от тази номенклатура.

         По втория въпрос

      По допустимостта

               36

               Rohm Semiconductor поддържа, че вторият въпрос е хипотетичен и предлага в резултат на това Съдът да го обяви за недопустим. В това отношение той се позовава на определението на понятието „части“, което било прието от Съда в неговото решение X (EU:C:2008:535), в подкрепа на твърдението, че доколкото разглежданите в главното производство модули не могат да функционират полезно независимо от мобилните телефони, за които са предназначени, те трябва да бъдат квалифицирани като „части“ на тези телефони. Съгласно забележка 2, буква в) от раздел XVI от КН обаче тези модули трябвало да бъдат класирани в подпозиция 8529 90 40, доколкото са предназначени именно за вграждане в мобилни телефони.

               37

               Според Rohm Semiconductor вторият въпрос следователно имал за цел да се установи дали, в случай че текстът на позиция 8525 от КН изключва мобилните телефони, тези модули трябва да се считат, подобно на тях, за машина/апарат, попадащ в позиция 8543, поради това че имат специфична функция, която е различна от тази на мобилния телефон, и дали въпреки тази специфична функция тези модули са части от машини, попадащи в тази позиция.

               38

               В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, които той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да не се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. по-специално решения Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, т. 27 и цитираната съдебна практика и Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 38).

               39

               От една страна обаче, предвид дадения отговор на първия въпрос, съгласно който КН трябва да се тълкува в смисъл, че модулите като разглежданите в главното производство попадат в позиция 8543, необходимостта да се даде отговор на запитващата юрисдикция по втория въпрос и релевантността му за решаването на спора в главното производство са a fortiori установени.

               40

               От друга страна, е важно да се припомни, че съгласно текста на забележка 2, буква a) от раздел XVI от КН „частите, представляващи артикули, включени в някоя от позициите на глави 84 или 85 (с изключение на № 8409, 8431, 8448, 8466, 8473, 8485, 8503, 8522, 8529, 8538 и 8548), се класират в тази тарифна позиция, независимо от машината, за която са предназначени“. Това правило за класиране се прилага, когато разглежданите части представляват артикули, които поради специфичните им характеристики попадат в специфична тарифна позиция от глава 84 или глава 85 от КН. По силата на посоченото правило частите от машини се класират в зависимост от специфичните им характеристики като самостоятелни артикули в специфичната позиция, в която попадат тези артикули.

               41

               Това уточнение не е без значение, тъй като, както отбелязва запитващата юрисдикция, определени стоки от позиция 8543 90 от КН са освободени от облагане с мита по силата на Регламент № 1255/96. Сред стоките, попадащи в позиция 8543 90 от КН, за които е налице такова освобождаване, са и тези, които представляват „[с]глобки от изделия от позиции № 8541 или № 8542, монтирани на печатна платка, съдържаща се в корпус“. Както беше припомнено в точка 33 от настоящото решение, възможно е разглежданата в главното производство стока, съставена от елементи, всеки от които самостоятелно би попаднал в позиция 8541 от КН, да отговаря на това описание. За да може обаче да се ползва от това освобождаване, необходимо е тази стока да може да бъде квалифицирана като „част“. Следователно решаването на спора в главното производство зависи от отговора, който ще бъде даден на втория въпрос.

               42

               От всички изложени по-горе съображения следва, че вторият въпрос е допустим.

         По същество

               43

               С втория си въпрос запитващата юрисдикция пита по същество дали КН трябва да бъде тълкувана в смисъл, че модулите като разглежданите в главното производство, които не са необходими за механичното или електрическото функциониране на апаратите, в които са вградени, представляват части по смисъла на подпозиция 8543 90 80 от КН, или в смисъл, че тези модули попадат в подпозиция 8543 89 95 от КН, отнасяща се до други машини или други електрически апарати със специфична функция, които не са посочени, нито са включени другаде в глава 85 от КН.

               44

               Понятието „части“ по смисъла на забележка 2 от раздел XVI от КН, не е определено в последната. В интерес на съгласуваното и еднакво прилагане на общата митническа тарифа Съдът се заема да даде единно определение на това понятие, общо за всички глави от КН (вж. в този смисъл решение HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, т. 37).

               45

               От практиката на Съда относно позиция 8473 от КН и от забележка 2, буква б) от раздел XVI от нея става ясно, че понятието „части“ предполага наличието на съвкупност, за чието функциониране те са необходими (решения Peacock, EU:C:2000:573, т. 21 и Data I/O, EU:C:2014:331, т. 35 и цитираната съдебна практика).

               46

               За да може даден артикул да бъде квалифициран като „част“, не е достатъчно да се докаже, че без този артикул машината не е в състояние да отговори на нуждите, за които е предназначена. Освен това трябва да се установи, че механичното или електрическото функциониране на разглежданата машина зависи от посочения артикул (решения HARK, EU:C:2013:824, т. 36 и цитираната съдебна практика, и Data I/O, EU:C:2014:331, т. 35 и цитираната съдебна практика).

               47

               Обяснителните бележки към ХС относно позиция 8543 посочват, че за машини или апарати по смисъла на настоящата позиция следва да се считат електрическите уреди със специфична функция. Тази точка уточнява също така, че разпоредбите от обяснителната бележка за позиция 8479 от ХС относно машините и апаратите със специфична функция са приложими mutatis mutandis за машините и апаратите от позиция 8543 от ХС.

               48

               В това отношение обяснителните бележки към КН относно позиция 8479 уточняват, от една страна, че тя включва механичните машини и апарати със специфична функция, които не са класирани в други по-специфични позиции от глава 84 от КН, тъй като те не са специализирани с оглед на тяхната функция или вид, и от друга страна, че машините и апаратите, попадащи в тази позиция, се различават от частите от машини или апарати, които следва да се класират в съответствие с общите разпоредби относно частите поради факта, че имат специфична функция.

               49

               Според Rohm Semiconductor Съдът е констатирал, че оптроните, разглеждани по делото, по което е постановено решение X (EU:C:2008:535, т. 28), не биха могли да бъдат класирани в позиция 8543, дори да се приеме, че не попадат в позиция 8541 от КН.

               50

               Макар действително в точка 28 от редакцията на посоченото решение на немски език да се говори за „части на машини“, тези думи не препращат към понятието „части“ по смисъла на КН, а означават, че оптронът е съставен елемент на други машини, причина, поради която класирането му в позиция 8541 от КН е било уместно.

               51

               Всъщност, както отбелязва Комисията в писменото си становище, редакцията на френски език на решение X (EU:C:2008:535) би могла да породи същото объркване, каквото поражда редакцията на немски език. В точка 28 от редакцията на това решение на английски език обаче вместо думите „parties de machine“ от редакцията на френски език, са използвани думите „machine components.“ В случай че ставаше въпрос за „части“ по смисъла на КН, на това място в редакцията на това решение на английски език трябваше да има позоваване на израза „parts of machines“, който съществува по-специално в точка 6 от тази редакция.

               52

               Макар Съдът действително да счита, че оптроните, като разглежданите по делото, по което е постановено същото решение, не могат да попадат в позиция 8543, то е, както се посочва в точка 29 от това решение, именно защото са предназначени за многобройни видове машини и апарати, а не само за остатъчната категория машини и апарати, посочена в позиция 8543 от КН, която отговаря на електрически машини и апарати със специфична функция, неупоменати, нито включени другаде в глава 85.

               53

               Както запитващата юрисдикция отбелязва, макар да няма съмнение, че разглежданите в главното производство модули са вградени в мобилни телефони или други апарати, те не са абсолютно необходими за използването на последните. Както изтъква Комисията в писменото си становище, тези модули не играят, като такива, никаква роля в процеса на телефонна комуникация, обработка на данни, отпечатване или записване и възпроизвеждане на изображения. А в съответствие с предоставените от тази юрисдикция данни, липсата на вграждане на тези модули в мобилни телефони, преносими компютри, принтери или цифрови фотоапарати не нарушава функционирането на последните.

               54

               Тъй като това вграждане не е необходимо за функционирането на тези машини, посочените модули не могат следователно да се считат за части по смисъла на позиция 8543 90 80 от КН.

               55

               Поради това на втория въпрос следва да се отговори, че КН трябва да се тълкува в смисъл, че модулите като разглежданите в главното производство, които не са необходими за механичното или електрическото функциониране на апаратите, в които са вградени, не представляват части по смисъла на подпозиция 8543 90 80 от КН, а попадат в подпозиция 8543 89 95 от КН, отнасяща се до други машини или други електрически апарати със специфична функция, които не са посочени, нито включени другаде в глава 85 от КН.

         По съдебните разноски

               56

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

                           1)

                           Комбинираната номенклатура, съдържаща се в приложение I към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа, изменен с Регламент (ЕО) № 1832/2002 на Комисията от 1 август 2002 г., трябва да се тълкува в смисъл, че модулите, всеки от които е съставен от обединяването на светодиод, фотодиод и множество други полупроводникови елементи и които могат да бъдат използвани като излъчватели/приематели на инфрачервени лъчи, при ползване на електрическото захранване на апаратите, в които са вградени, попадат в позиция 8543 от тази номенклатура.

                           2)

                           Комбинираната номенклатура, съдържаща се в приложение I към Регламент № 2658/87, изменен с Регламент № 1832/2002, трябва да се тълкува в смисъл, че модулите като разглежданите в главното производство, които не са необходими за механичното или електрическото функциониране на апаратите, в които са вградени, не представляват части по смисъла на подпозиция 8543 90 80 от тази номенклатура, а попадат в подпозиция 8543 89 95 от посочената номенклатура, отнасяща се до други машини или други електрически апарати със специфична функция, които не са посочени, нито включени другаде в глава 85 от същата номенклатура.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 16 октомври 2008 г.#Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände - Verbraucherzentrale Bundesverband eV срещу deutsche internet versicherung AG.#Искане за преюдициално заключение: Bundesgerichtshof - Германия.#Директива 2000/31/ЕО - Член 5, параграф 1, буква в) - Електронна търговия - Доставчик на услуги посредством интернет - Електронна поща.#Дело C-298/07.

text:
      Дело C‑298/07
      Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände –Verbraucherzentrale Bundesverband eV
      срещу
      deutsche internet versicherung AG
      (Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof)
      „Директива 2000/31/ЕО — Член 5, параграф 1, буква в) — Електронна търговия — Доставчик на услуги посредством Интернет — Електронна поща“
      Резюме на решението
      Сближаване на законодателствата — Електронна търговия — Директива 2000/31 — Доставки на услуги посредством Интернет
      (член 5, параграф 1, буква в) от Директива 2000/31 на Европейския парламент и на Съвета)
      Член 5, параграф 1, буква в) от Директива 2000/31 за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално
         на електронната търговия на вътрешния пазар, трябва да се тълкува в смисъл, че доставчикът на услуги е задължен да предоставя
         на получателите на услугата, още преди сключването на договор с тях, освен адреса на електронната си поща, и друга информация,
         позволяваща бързо установяване на контакт, както и директна и ефективна размяна на съобщения. Тази информация не трябва задължително
         да е телефонен номер. Тя може да се състои в електронен формуляр за връзка, посредством който получателите на услугата могат
         да се обръщат по Интернет към доставчика на услуги и на който този доставчик отговаря по електронна поща, освен в хипотези,
         в които получател на услугата, лишен от достъп до електронната мрежа след установяването на контакт по електронен път с доставчика
         на услуги, иска от последния достъп до неелектронно средство за размяна на съобщения.

      (вж. точка 40 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      16 октомври 2008 година(*)

      „Директива 2000/31/ЕО — Член 5, параграф 1, буква в) — Електронна търговия — Доставчик на услуги посредством Интернет — Електронна поща“
      По дело C‑298/07
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Bundesgerichtshof (Германия) с акт от 26 април 2007 г.,
         постъпил в Съда на 22 юни 2007 г., в рамките на производство по дело

      Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV
      срещу
      deutsche internet versicherung AG,
      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász, г‑н G. Arestis и г‑н J. Malenovský
         (докладчик), съдии,

      генерален адвокат: г‑н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV, от адв. H. Büttner,
         Rechtsanwalt,

      –        за deutsche internet versicherung AG, от адв. J. Kummer, Rechtsanwalt,
      –        за италианското правителство, от г‑н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г‑н F. Arena, avvocato dello
         Stato,

      –        за полското правителство, от г‑н T. Nowakowski, в качеството на представител,
      –        за шведското правителство, от г‑жа S. Johannesson, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑жа E. Montaguti и г‑н G. Braun, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 15 май 2008 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 1, буква в) от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент
         и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната
         търговия на вътрешния пазар („Директива за електронната търговия“) (ОВ L 178, стр. 1; Специално издание на български език,
         2007 г., глава 13, том 29, стр. 257, наричана по-нататък „Директивата“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale
         Bundesverband eV (наричан по-нататък „Bundesverband“) и deutsche internet versicherung AG (наричано по-нататък „DIV“) по повод
         на това дали доставчик на услуги, работещ изключително в Интернет, трябва задължително да съобщи своя телефонен номер на клиентите
         си още преди сключването на договор.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Член 2 от Директивата предвижда:

      „По смисъла на настоящата директива следните термини означават:
      a)      „услуги на информационното общество“: услуги по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 98/34/ЕО на Европейския парламент
         и на Съвета от 22 юни 1998 година за определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти
         и регламенти (ОВ L 204, стр. 37, Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207), изменена с Директива
         98/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 юли 1998 година (ОВ L 217, стр. 18, Специално издание на български език,
         2007 г., глава 13, том 23, стр. 282);

      б)      „доставчик на услуги“: всяко физическо или юридическо лице, което предоставя услуги на електронното [да се чете: „информационното“]
         общество;

      […]
      г)      „получател на услугата“: всяко физическо или юридическо лице, което използва услуга на информационно общество за професионални
         или други цели, по-специално за търсене на информация или осигуряване на достъп до нея;

      […]“
      4        Член 5, параграф 1 от Директивата гласи:

      „1.      В допълнение към други изисквания за информация, предвидени в правото на Общността, държавите-членки гарантират, че доставчикът
         на услуги осигурява лесен, директен и постоянен достъп на получателите на услугата и на компетентните органи най-малко до
         следната информация:

      a)      името на доставчика на услуги;
      б)      географския адрес, на който доставчикът на услуги е установен;
      в)      данни за доставчика на услуги, включително адреса на електронна му поща, които позволяват бързо да се влезне в контакт и да
         се разменят съобщения с него по директен и ефективен начин;

      […]“
       Национална правна уредба
      5        § 5, алинея 1, точки 1 и 2 от Закона за електронните медии (Telemediengesetz) от 26 февруари 2007 г. (BGBl. 2007 I, стр. 179)
         предвижда:

      „1.      За електронните медии, функциониращи със стопанска цел, по общо правило възмездно, доставчиците трябва да осигуряват лесен,
         директен и постоянен достъп до следната информация:

      1)      името и адреса, на който са установени, както и, за юридическите лица, правната им форма, упълномощените им представители
         и доколкото съществува информация относно капитала на дружеството — дружествения капитал, а в случай че не са били направени
         всички парични вноски — общия размер на сумите, които остава да се внесат в дружествения капитал;

      2)      техните данни, включително адреса на електронната им поща, които позволяват бързо да се влезе в контакт и да се разменят съобщения
         с тях по директен начин по електронен път […]“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      6        DIV е дружество за автомобилно застраховане, което предлага своите услуги изключително по Интернет. На страниците на своя
         уебсайт това дружество посочва пощенския си адрес, както и адреса на електронната си поща, но не и своя телефонен номер. Той
         бива предоставян само след сключване на застрахователен договор. За сметка на това заинтересованите от услугите на DIV лица
         имат възможността посредством формуляр за връзка по Интернет да му поставят въпроси, отговорите на които се изпращат по електронна
         поща.

      7        Bundesverband, германска федерация на сдруженията на потребители, обаче смята, че DIV е задължено да посочи телефонния си
         номер на своя уебсайт. Всъщност това било единственото средство, гарантиращо директна размяна на съобщения между един потенциален
         клиент и това застрахователно дружество. Така Bundesverband предявява срещу DIV иск пред Landgericht Dortmund (регионален
         съд на Дортмунд), с който цели то да бъде задължено да преустанови предоставянето на предложения за застрахователни услуги
         на потребители посредством Интернет, без да им позволява да общуват директно по телефона с това застрахователно дружество.

      8        Landgericht Dortmund уважава искането на Bundesverband. Апелативната инстанция обаче го отхвърля. Тази юрисдикция счита, че
         не е абсолютно необходимо да се посочва телефонен номер, за да се допусне директна размяна на съобщения между клиента и доставчика
         на услуги. Подобна размяна всъщност може да се гарантира посредством електронен формуляр за връзка, тъй като никое независимо
         трето лице не би могло да се намеси в размяната на съобщения между потенциалния клиент и DIV. По-нататък, доколкото DIV отговаря
         на поставените от потребителите въпроси в срок от 30—60 минути, изискването за бърза размяна на съобщения също е гарантирано.

      9        Bundesverband подава „ревизионна“ жалба пред Bundesgerichtshof с цел осъждането на DIV.

      10      Според Bundesgerichtshof, макар че текстът на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата не изисква да се посочва телефонен
         номер, целта на тази разпоредба можела въпреки това да наложи подобно посочване. В Германия този въпрос впрочем бил дискусионен
         в съдебната практика и в доктрината. По същия начин мотивите на правителствения проектозакон за електронната търговия (Elektronischer
         Geschäftsverkehr-Gesetz) декларирали необходимостта от посочване на телефонен номер. Bundesgerichtshof изтъква и че комуникация
         под формата на размяна на думи в смисъл на реален диалог е възможна единствено по телефона.

      11      От друга страна, принудата, произтичаща от задължението да се отговаря на телефонните обаждания на потенциални клиенти, налагала
         на DIV да измени своя търговски модел, състоящ се в привличане на клиенти изключително по Интернет, рискувайки по този начин
         да препятства поощряването на електронната търговия. Освен това обложен с високи такси телефонен номер обезкуражавал потребителя
         да осъществи контакт с доставчика на услуги, което правело това средство за комуникация неефективно.

      12      При тези условия Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Длъжен ли е доставчик на услуги по силата на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата […] да посочи телефонен номер още
         преди сключването на договор с получател на услуга, за да позволи бързо установяване на контакт и директна и ефективна размяна
         на съобщения?

      2)      При отрицателен отговор на първия въпрос:
      a)      Трябва ли доставчик на услуги още преди сключването на договор с получател на услуга да предложи, в изпълнение на член 5,
         параграф 1, буква в) от Директива[та], второ средство за размяна на съобщения освен посочването на адреса на електронната
         си поща?

      б)      При утвърдителен отговор: достатъчно ли е за създаването на второ средство за размяна на съобщения доставчикът на услуги да
         предостави на разположение формуляр за връзка, чрез който получателят може да се обърне посредством Интернет към доставчика,
         като последният отговаря на въпроса на получателя по електронна поща?“

       По преюдициалните въпроси
      13      С въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали член 5,
         параграф 1, буква в) от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че доставчикът на услуги е задължен да предоставя на получателите
         на услугата още преди сключването на договор с тях, освен адреса на електронната си поща, и друга информация, предоставяща
         достъп до допълнително средство за размяна на съобщения, и ако се предположи, че съществува подобно задължение, дали тази
         информация трябва задължително да включва телефонен номер или е достатъчен електронен формуляр за връзка.

      14      Bundesverband, както и италианското правителство, считат, че освен адреса на електронната поща, доставчикът на услуги трябва
         да предостави на получателя на услугата друга информация, предоставяща достъп до допълнително средство за комуникация. DIV,
         полското и шведското правителство, както и Комисията на Европейските общности, поддържат обратното становище.

      15      В самото начало следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на общностното
         право трябва да се взема предвид не само съдържанието ѝ, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е
         част (вж. по-специално Решение от 18 май 2000 г. по дело KVS International, C‑301/98, Recueil, стр. I‑3583, точка 21, Решение
         от 19 септември 2000 г. по дело Германия/Комисия, C‑156/98, Recueil, стр. I‑6857, точка 50, Решение от 6 юли 2006 г. по дело
         Комисия/Португалия, C‑53/05, Recueil, стр. I‑6215, точка 20 и Решение от 23 ноември 2006 г. по дело ZVK, C‑300/05, Recueil,
         стр. I‑11169, точка 15).

      16      По силата на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата доставчикът на услуги трябва да осигури достъп на получателите на
         услугата до определена минимално необходима информация, която включва неговите координати, включително адреса на електронната
         му поща, които позволяват на тези получатели бързо да влязат в контакт и да разменят съобщения с него по директен и ефективен
         начин.

      17      От редакцията на посочения член 5, параграф 1, буква в), и в частност от израза „включително“, е видно, че намерението на
         общностния законодател е да изиска от доставчика на услуги да предоставя на получателите на услугата освен адреса на електронната
         си поща, и друга информация, която позволява постигането на търсения с тази разпоредба резултат.

      18      Подобно буквално тълкуване се потвърждава от контекста на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата. Според член 5, параграф 1,
         буква б) от Директивата сред информацията, до която доставчикът на услуги е задължен да осигури достъп на получателите на
         услугата, присъства и географският му адрес. Следователно от редакцията на последната разпоредба се вижда ясно, че общностният
         законодател не цели да ограничи възможността да се влезе в контакт и да се разменят съобщения с доставчика на услуги единствено
         посредством електронни писма, а желае да предложи на получателите на услугата достъп до пощенски адрес.

      19      Що се отнася до преследваните от Директивата цели, на първо място следва да се изтъкне, че според член 1, параграф 1, както
         и според съображения 3—6 и 8 от нея, тя цели да допринесе за развитието на услугите на информационното общество и за подчертаването
         на възможностите, които вътрешният пазар предлага на електронната търговия.

      20      Дори общностният законодател да цели по този начин да благоприятства развитието на електронната търговия, от нито едно съображение
         от Директивата все пак не следва, че той желае да изолира електронната търговия от останалия вътрешен пазар. Следователно
         обявяването на „адреса на електронната […] поща“, съдържащо се в член 5, параграф 1, буква в) от Директивата, изразява волята
         на общностния законодател да се увери, че тази информация, предоставяща достъп до електронна размяна на съобщения, ще бъде
         задължително предоставена от доставчика на услуги на получателите на услугата, без това обаче да означава, че той е целял
         да се откаже от други видове размяна на съобщения, които не са електронни и могат да се използват допълнително.

      21      Всъщност при липса на възможност да се използва в случай на необходимост друг вид размяна на съобщения, получателите на услугата,
         в хипотезата, при която след установяване на контакт по електронен път с доставчика на услуги биха били временно лишени от
         достъп до електронната мрежа, не биха имали възможност да сключат договор и така биха били отстранени от пазара. Това отстраняване
         е от естество да отслаби и да изключи разглеждания отрасъл от останалия пазар и следователно може да представлява пречка за
         функционирането на вътрешния пазар, лишавайки Директивата от част от полезното ѝ действие.

      22      На второ място, Директивата, както следва по-специално от член 1, параграф 3, както и от съображения 7, 10 и 11 от нея, цели
         също да гарантира защитата на интересите на потребителите. Подобна защита трябва да се осигури на всеки етап от контактите
         между доставчика на услуги и получателите на услугата.

      23      От това следва, че доколкото изпратената от доставчика на услуги информация позволява на получателите на услугата да преценят
         обхвата на своето бъдещо задължение, като ги предпазва по-специално от някои рискове от грешки, които могат да доведат до
         сключването на неизгоден договор, едно допълнително средство за комуникация също може да се окаже необходимо преди такова
         сключване на договор.

      24      Предлагането на получателите на услугата при необходимост на допълнително средство за комуникация, което не е от електронен
         вид, впрочем не би могло да се разглежда като голяма икономическа тежест за доставчик, предлагащ услугите си по Интернет.
         Действително подобен доставчик обикновено се обръща към потребители, които имат лесен достъп до електронната мрежа и са наясно
         с този вид размяна на съобщения. Поради това само при изключителни обстоятелства електронната размяна на съобщения ще трябва
         да бъде заместена от неелектронна.

      25      От всички тези съображения следва, че по силата на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата доставчикът на услуги е задължен
         да предлага на получателите на услугата бързо, директно и ефективно средство за размяна на съобщения, което е допълнително
         по отношение на адреса на електронната му поща.

      26      При това положение е важно да си зададем въпроса дали информацията, предоставяща на получателите на услугата достъп до това
         друго средство за комуникация, трябва задължително да включва телефонен номер.

      27      Противно на DIV, на полското и на шведското правителство, както и на Комисията, Bundesverband и италианското правителство
         поддържат, че доставчикът на услуги е задължен да посочи на получателите на услугата своя телефонен номер, защото само телефонът
         може да отговори на изискванията за директна и ефективна размяна на съобщения по смисъла на Директивата. Всъщност директната
         размяна на съобщения задължително предполага лично общуване и ефективна размяна на съобщения, не непряка, а почти мигновена
         обработка на предадената информация.

      28      Безспорно е, че телефонната комуникация може да се разглежда като директна и ефективна размяна на съобщения, макар да не оставя
         никакви материални следи и принципно да не предоставя никакво доказателство за съдържанието си, след като бъде приключена.

      29      В това отношение веднага следва да се отбележи, че думата „директен“ по смисъла на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата
         не предполага задължително размяна на съобщения под формата на размяна на думи, т.е. истински диалог, а единствено липсата
         на посредник.

      30      Освен това ефективна размяна на съобщения не означава отговорът на поставен въпрос да бъде мигновен. Напротив, следва да се
         счита, че една размяна на съобщения е ефективна, ако позволява придобиването на адекватна информация в срок, който съответства
         на нуждите или оправданите очаквания на получателя.

      31      Очевидно е, че освен телефона, съществуват и други средства за комуникация, които са в състояние да изпълнят критериите за
         директна и ефективна размяна на съобщения, предвидени в член 5, параграф 1, буква в) от Директивата, а именно комуникация
         без посредник и достатъчно гладка, като например осъществената чрез лични контакти с отговорно лице в помещенията на доставчика
         на услуги или посредством факс машина.

      32      С оглед на всички тези обстоятелства, предоставящата достъп до това друго средство информация, която доставчикът на услуги
         е задължен да предоставя на получателите на услугата още преди сключването на договор с тях, не включва задължително телефонен
         номер.

      33      Предоставените в рамките на предходния анализ елементи на отговор позволяват да се отговори и на въпроса дали изискванията
         на Директивата се изпълняват от електронен формуляр за връзка, посредством който получателите на услугата могат да се обърнат
         по Интернет към доставчика на услуги, който отговаря по електронна поща.

      34      Bundesverband, към който по същество се присъединява италианското правителство, счита, че електронният формуляр за връзка
         не е подходящ, доколкото не позволява бърз, директен и ефективен контакт. За сметка на това DIV и Комисията смятат, че подобен
         формуляр е достатъчен, по-специално защото Директивата не изисква „паралелно-едновременна“ размяна на съобщения.

      35      Вярно е, че електронният формуляр за връзка може да се разглежда като предлагащ директно и ефективно средство за размяна на
         съобщения по смисъла на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата, когато доставчикът на услуги отговаря на зададените от
         потребителите въпроси в срок от 30—60 минути, както следва от данните по преписката в делото по главното производство.

      36      Същевременно в по-скоро изключителни хипотези, в които получател на услугата, който след установяването на контакт по електронен
         път с доставчика на услуги е лишен по различни причини, като например пътуване, отпуск или командировка, от достъп до електронната
         мрежа, размяната на съобщения посредством електронен формуляр за връзка не може да се разглежда като ефективна по смисъла
         на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата.

      37      Действително доколкото посоченият формуляр също представлява електронно средство за размяна на съобщения, задължението да
         си послужиш с формуляр по Интернет не позволява поддържането в подобни хипотези на гладка и следователно ефективна размяна
         на съобщения между доставчика на услуги и получателя на услугата, което противоречи на член 5, параграф 1, буква в) от Директивата.

      38      В хипотезите, описани в точка 36 от настоящото решение, предлагането единствено на електронен формуляр за връзка също не е
         съвместимо с волята на общностния законодател, който, както беше посочено в точка 20 от настоящото решение, цели да благоприятства
         развитието на електронната търговия, но все пак не желае да я изолира от останалия вътрешен пазар.

      39      Поради това в тези хипотези по искане на получателя на услугата доставчикът на услуги трябва да му предостави достъп до неелектронно
         средство, позволяващо му да поддържа ефективна комуникация.

      40      Предвид всички гореизложени съображения, на поставените въпроси следва да се отговори, че член 5, параграф 1, буква в) от
         Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че доставчикът на услуги е задължен да предоставя на получателите на услугата,
         още преди сключването на договор с тях, освен адреса на електронната си поща, и друга информация, позволяваща бързо установяване
         на контакт, както и директна и ефективна размяна на съобщения. Тази информация не трябва задължително да е телефонен номер.
         Тя може да се състои в електронен формуляр за връзка, посредством който получателите на услугата могат да се обръщат по Интернет
         към доставчика на услуги и на който този доставчик отговаря по електронна поща, освен в хипотези, в които получател на услугата,
         лишен от достъп до електронната мрежа след установяването на контакт по електронен път с доставчика на услуги, иска от последния
         достъп до неелектронно средство за комуникация.

       По съдебните разноски
      41      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
      Член 5, параграф 1, буква в) от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни
            аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар („Директива за
            електронната търговия“) трябва да се тълкува в смисъл, че доставчикът на услуги е задължен да предоставя на получателите на
            услугата, още преди сключването на договор с тях, освен адреса на електронната си поща, и друга информация, позволяваща бързо
            установяване на контакт, както и директна и ефективна размяна на съобщения. Тази информация не трябва задължително да е телефонен
            номер. Тя може да се състои в електронен формуляр за връзка, посредством който получателите на услугата могат да се обръщат
            по Интернет към доставчика на услуги и на който този доставчик отговаря по електронна поща, освен в хипотези, в които получател
            на услугата, лишен от достъп до електронната мрежа след установяването на контакт по електронен път с доставчика на услуги,
            иска от последния достъп до неелектронно средство за комуникация.
      Подписи
      * Език на производството: немски.