title: Решение на Съда (голям състав) от 17 юли 2014 г.#Angelo Alberto Torresi и Pierfrancesco Torresi срещу Consiglio dell’Ordine degli Avvocati di Macerata.#Преюдициални запитвания, отправени от Consiglio Nazionale Forense.#Преюдициално запитване — Свободно движение на хора — Достъп до адвокатската професия — Възможност за отказ на вписване в адвокатската колегия на граждани на държава членка, придобили професионална квалификация като адвокат в друга държава членка — Злоупотреба с право.#Съединени дела C‑58/13 и C‑59/13.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По съединени дела C‑58/13 и C‑59/13
            с предмет преюдициални запитвания на основание член 267 ДФЕС, отправени от Consiglio Nazionale Forense (Италия) с актове от 29 септември 2012 г., постъпили в Съда на 4 февруари 2013 г., в рамките на производства по дела
            Angelo Alberto Torresi  (C‑58/13),
            Pierfrancesco Torresi (C‑59/13)
            срещу
            Consiglio dell’Ordine degli Avvocati di Macerata,
            СЪДЪТ (голям състав),
            състоящ се от: V. Skouris, председател, K. Lenaerts, заместник-председател, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (докладчик), E. Juhász и M. Safjan (председатели на състави), A. Rosas, D. Šváby, M. Berger, S. Rodin, F. Biltgen и K. Jürimäe, съдии,
            генерален адвокат: N. Wahl,
            секретар: A. Impellizzeri, администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 11 февруари 2014 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за А. и Р. Torresi, от C. Torresi, avvocato
            – за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от S. Fiorentino, avvocato dello Stato,
            – за испанското правителство, от A. Rubio González и S. Centeno Huerta, в качеството на представители,
            – за австрийското правителство, от A. Posch, в качеството на представител,
            – за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
            – за румънското правителство, от R.‑H. Radu, R.‑I. Hatieganu и A.‑L. Crişan, в качеството на представители,
            – за Европейския парламент, от M. Gómez-Leal и L. Visaggio, в качеството на представители,
            – за Съвета на Европейския съюз, от A. Vitro и P. Mahnič Bruni, в качеството на представители,
            – за Европейската комисия, от E. Montaguti и H. Støvlbæk, в качеството на представители,
            след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 април 2014 г.,
            постанови настоящото

            Основания за решението
            Решение
            1. Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването и валидността на член 3 от Директива 98/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 1998 година относно улесняване на постоянното упражняване на адвокатската професия в държава членка, различна от държавата, в която е придобита квалификацията (ОВ L 77, стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 3, стр. 24).
            2. Запитванията са отправени в рамките на спор съответно между господата Torresi и Consiglio dell’Ordine degli Avvocati di Macerata (Съвет на адвокатска колегия на гр. Мачерата, наричан по-нататък „Съвет на адвокатска колегия на Мачерата“) по повод отказа на последния да уважи молбите им за вписване в специалния раздел на регистъра на адвокатите.
            Правна уредба
            Правото на ЕС
            3. Съображение 6 от Директива 98/5 гласи следното:
            „като имат предвид, че на общностно равнище дейността е обусловена и от обстоятелството, че само няколко държави членки вече разрешават на тяхна територия упражняването на адвокатски дейности по друг начин, освен под формата на услуги, от адвокати от други държави членки, които практикуват под професионалното звание по произход; като имат предвид обаче, че има съществени различия между условията и реда в държавите членки, където съществува такава възможност, например по отношение на обхвата на дейността и задължението за вписване от компетентните органи; като имат предвид, че подобно разнообразие води до неравенство и нарушаване на конкуренцията между адвокатите от държавите членки и представлява пречка за свободното движение; като имат предвид, че само директива, която определя условията за упражняване на професията по друг начин, освен под формата на предоставяне на услуги, от адвокати, които практикуват под професионалното звание по произход, е в състояние да разреши тези трудности и да предостави еднакви възможности на адвокатите и потребителите на правни услуги във всички държави членки“.
            4. Съгласно член 1, параграф 1 от посочената директива целта на последната е да улесни постоянното упражняване на адвокатската професия като свободна професия или на платена служба в държава членка, различна от държавата, в която е придобита професионалната квалификация.
            5. Член 2, първа алинея от Директива 98/5, озаглавен „Право на упражняване под професионалното звание по произход“, гласи:
            „Всеки адвокат има право да упражнява постоянно дейностите на адвокат, посочени в член 5, във всяка друга държава членка под званието по произход“.
            6. Член 3, параграфи 1 и 2 от същата директива, озаглавен „Регистрация от компетентния орган“, предвижда:
            „1. Адвокат, който желае да практикува в държава членка, различна от държавата, в която е придобил професионалната си квалификация, се вписва от компетентния орган на тази държава членка.
            2. Компетентният орган на приемащата държава членка вписва адвоката след представяне на удостоверение за вписване от компетентния орган на държавата членка по произход. При представянето на това удостоверение той може да изисква то да е издадено от компетентния орган на държавата членка по произход преди не повече от три месеца. Той уведомява компетентния орган на държавата членка по произход за вписването“.
            Италианското законодателство
            7. Италианската република транспонира Директива 98/5 във вътрешното си право със Законодателен декрет № 96 от 2 февруари 2001 г. (редовна притурка на GURI, бр. 79 от 4 април 2001 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 96/2001“). Член 6 от посочения декрет, озаглавен „Вписване“, гласи:
            „1. За да упражняват постоянно адвокатска професия в Италия, гражданите на държавите членки, придобили някое от званията, посочени в член 2, трябва да поискат вписване в специалния раздел на регистъра в съответния съдебен район, в който трайно са установили своя постоянен или професионален адрес, при спазване на нормативната уредба, уреждаща задълженията в областта на социалната сигурност.
            2. Вписването в специалния раздел на регистъра е обусловено от вписването на заявителя в компетентната професионална организация на държавата членка по произход.
            3. Към заявлението за вписване се прилагат следните документи:
            a) удостоверение за гражданство на държава — членка на Европейския съюз, или заместваща декларация;
            b) удостоверение за постоянен адрес или заместваща декларация, или декларация на заявителя с посочен професионален адрес;
            c) удостоверение за вписване към професионалната организация на държавата членка по произход, издадено не по-късно от три месеца преди датата на подаване или заместваща декларация.
            […]
            6. В срок от 30 дни от подаването или допълването на молбата адвокатският съвет, след като установи наличието на необходимите условия и ако не са налице основания за несъвместимост, разпорежда вписване в специалния раздел, като уведомява за това съответния орган на държавата членка по произход.
            7. Молбата може да бъде отхвърлена само след изслушване на кандидата. Решението се мотивира, като пълният му текст се съобщава на заинтересуваното лице и прокурора в 15-дневен срок […]
            8. В случай на непроизнасяне по молбата от страна на адвокатския съвет в предвидения в параграф 6 срок, в десетдневен срок от изтичането на посочения срок кандидатът може да подаде жалба до Consiglio Nazionale Forense (Национален адвокатски съвет), който разглежда молбата по същество.
            9. С вписването в специалния раздел на регистъра установеният адвокат получава право да гласува, но не и право да бъде избиран.
            […]“.
            8. Съгласно Кралски законодателен декрет № 1578 от 27 ноември 1933 г., преобразуван с изменения в Закон № 36 от 1934 г., изменен впоследствие (Gazzetta Ufficiale, бр. 24 от 30 януари 1934 г.), всички решения на Consiglio Nazionale Forense подлежат на обжалване по законосъобразност пред пленума на Corte suprema di cassazione (Касационен съд).
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            9. След придобиването на университетска диплома по право в Италия господата Torresi придобиват съответно и университетска диплома по право в Испания и на 1 декември 2011 г. са вписани като адвокати в регистъра на Ilustre Colegio de Abogados de Santa Cruz de Tenerife (адвокатска колегия на Санта Крус де Тенерифе, Испания).
            10. На 17 март 2012 г. на основание на член 6 от Законодателен декрет № 96/2001 господата Torresi подават молби до съвета на адвокатска колегия на Мачерата за вписване в специалния раздел на регистъра на адвокатите, придобили квалификацията си в държава членка, различна от Италианската република, и установени в последната (наричани по-нататък „установени адвокати“).
            11. Адвокатската колегия на Мачерата не се произнася по молбите за вписване в 30-дневния срок, предвиден в член 6, параграф 6 от Законодателен декрет № 96/2001.
            12. Поради това господата Torresi подават жалби съответно на 19 и 20 април 2012 г. до Consiglio Nazionale Forense за произнасяне по молбите им за вписване. В подкрепа на жалбите си те посочват, че поисканите вписвания са обусловени от едно-единствено изискване, предвидено в действащата правна уредба, а именно представяне на „удостоверение за вписване към компетентния орган на държавата членка по произход“, която в случая е Кралство Испания.
            13. Consiglio Nazionale Forense обаче приема, че положение, при което лице, получило диплома по право в дадена държава членка, е заминало в друга държава членка с цел да придобие адвокатска правоспособност и да се завърне незабавно в първата държава членка, за да упражнява професионална си дейност там, изглежда в против оречие с целите на Директива 98/5 и може да представлява злоупотреба с право.
            14. Тъй като изпитва съмнения относно тълкуването и валидността на член 3 от Директива 98/5, Consiglio Nazionale Forense , като припомня, че Съдът го е обявил за компетентен да отправя преюдициални запитвания (решение Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411), решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Следва ли в светлината на общия принцип за забрана за злоупотреба с право и на член 4, параграф 2 ДЕС, свързан със зачитането на националната идентичност, член 3 от [Директива 98/5] да се тълкува в смисъл, че задължава националните административни органи да впишат в регистъра на установените адвокати италиански граждани, които са извършили злоупотреба с правото на ЕС, и че не допуска национална практика, която позволява на тези органи да отхвърлят молбите за вписване в регистъра на установените адвокати, когато са налице обективни обстоятелства в подкрепа на извода, че е налице злоупотреба с правото на ЕС, без да се накърнява, от една страна, зачитането на принципа на пропорционалност и недопускане на дискриминация, и от друга страна, правото на кандидата на обжалване по съдебен ред, за да се позове на евентуални нарушения на правото на установяване, и следователно съдебният контрол върху дейността на администрацията?
            2) При отрицателен отговор на [първия въпрос], следва ли член 3 от [Директива 98/5], тълкуван в този смисъл, да се счита за невалиден с оглед на член 4, параграф 2 от ДЕС, доколкото позволява заобикаляне на правната уредба на държава членка, която обуславя достъпа до адвокатската професия от полагане на държавен изпит, като се има предвид, че този изпит е предвиден в конституцията на посочената държава членка и е част от основните принципи за защита на потребителите на професионални услуги и на доброто правораздаване?“.
            По преюдициалните въпроси
            Относно компетентността на Съда
            15. Най-напред господата Torresi поддържат че Consiglio Nazionale Forense не е съдебен орган и следователно не е компетентен да отправя преюдициални запитвания на основание член 267 ДФЕС. По-специално този орган упражнявал правораздавателни функции единствено в дисциплинарни производства, но не и при съставянето на регистрите на адвокатите, като в това отношение той осъществявал чисто административни функции. Следователно, когато е сезиран на основание член 6, параграф 8 от Законодателен декрет № 96/2001, той следвало да се произнесе по вписването в качеството си на административен орган, който йерархически е горестоящ спрямо съвета на местната адвокатска колегия, непроизнесла се в срока, предвиден в параграф 6 от същия член.
            16. Като се основават на решение Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587), господата Torresi посочват също че Consiglio Nazionale Forense не отговаря на условието за безпристрастност, тъй като членовете му са адвокати, избирани от съответните съвети на местните адвокатски колегии, включително колегията, която е страна в производството. Ето защо съществувал риск решаването на въпроса, с който е сезиран, да бъде повлияно от практически интерес, например ограничаване на броя на вписванията, а не толкова вдъхновено от прилагането на закона.
            17. В това отношение следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика, за да прецени дали запитващият орган притежава качеството на юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС, Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим (вж. по-специално решения Miles и др., C‑196/09, EU:C:2011:388, т. 37 и цитираната съдебна практика и решение Белов, C‑394/11, EU:C:2013:48, т. 38).
            18. Що се отнася по-специално до независимостта на запитващия орган, това изискване предполага посоченият орган да е защитен от външна намеса или натиск, които могат да застрашат независимостта на решението на членовете му по отношение на разглежданите от тях спорове (вж. решение Wilson, EU:C:2006:587, т. 51).
            19. Освен това, за да се установи дали национален орган, на който по закон са поверени различни по естество функции, трябва да се квалифицира като „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС, е необходимо да се провери конкретното естество на функциите, които упражнява в специфичния нормативен контекст, в който му се налага да сезира Съда. Националните юрисдикции могат да сезират Съда само ако пред тях има висящ спор и ако се произнасят в производство, което приключва с правораздавателен акт (вж. решение Belov, EU:C:2013:48, т. 39 и 41).
            20. Що се отнася до първите пет елемента, припомнени в точка 17 от настоящото решение, от предоставената на Съда преписка е видно, че Consiglio Nazionale Forense е създаден със закон и е постоянно действащ. Освен това от обстоятелството, че компетентността му да се произнася по жалби срещу решенията, постановени от местните адвокатски колегии, е предвидена в закона, че тя няма факултативен характер и че приеманите от него решения при упражняването на тази компетенция имат изпълнителна сила, следва, че юрисдикцията на този орган е задължителна. На последно място, безспорно е, от една страна, че процедурата, прилагана пред Consiglio Nazionale Forense, която в голяма степен се основава на нормите на гражданското производство, е състезателна както в писмената, така и в устната си фаза, и от друга страна, че този орган прилага правни норми.
            21. Що се отнася до изискването за независимост, следва да се отбележи на първо място, че от сведенията на италианското правителство по-специално следва, че Consiglio Nazionale Forense е орган, съставен от съветници, избрани от членовете на различните съвети на местни адвокатски колегии сред адвокатите, които имат право да се явяват пред Corte suprema di cassazione, като самите членове на тези колегии се избират сред адвокатите, вписани в регистрите на съответната адвокатска колегия, а длъжността на национален съветник е несъвместима по-специално с длъжността на член на съвет на местна адвокатска колегия.
            22. На второ място, е явно, че по отношение на Consiglio Nazionale Forense важат предвидените в италианската конституция гаранции за независимост и безпристрастност на правораздаването. Следователно Consiglio Nazionale Forense упражнява своите функции напълно самостоятелно, без да е подчинен на когото и било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид. Впрочем разпоредбите на италианския Граждански процесуален кодекс по отношение на въздържането и отвода са изцяло приложими към него.
            23. На трето място, както потвърди италианското правителство в съдебното заседание, за разлика от съвета на местна адвокатска колегия, която е страна в производството пред Consiglio Nazionale Forense , образувано по жалба срещу нейно решение, Consiglio Nazionale Forense не може да бъде страна в образувано пред Corte suprema di cassazione производство срещу решението, с което националният съвет се е произнесъл по жалба срещу решението на съвета на съответната адвокатска колегия. Следователно Consiglio Nazionale Forense притежава качеството на трето лице по отношение на органа, приел обжалваното решение, каквото е изискването в практиката на Съда (вж. решение Wilson, EU:C:2006:587, т. 49).
            24. На последно място, от преписката става ясно, че съгласно установената практика националният съветник, произхождащ от района на съвета на адвокатската колегия, към която е подадена молбата за вписване, не участва в решаващия състав на Consiglio Nazionale Forense , без да се засяга пълната приложимост на правилата, уреждащи въздържането и отвода, предвидени в италианския Граждански процесуален кодекс. В съдебното заседание италианското правителство заяви, че ако някой от членовете на Consiglio Nazionale Forense е вписан в адвокатската колегия на Мачерата, той се е въздържал от участие в производството по жалбите на господата Torresi.
            25. При тези условия следва да се установи, че Consiglio Nazionale Forense отговаря на изискванията за независимост и безпристрастност, характеризиращи понятието юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС.
            26. Що се отнася до изискването, припомнено в точка 19 от настоящото решение, а именно че запитващите юрисдикции могат да сезират Съда само ако упражняват правораздавателна функция, следва да се установи, че обратно на поддържаното от господата Torresi, когато съгласно член 6, параграф 8 от Законодателен декрет № 96/2001 Consiglio Nazionale Forense е сезиран с жалба срещу мълчалив отказ на съвета на колегията в 30-дневен срок от датата на подаване на молбата за вписване в специалния раздел на регистъра на адвокатите, той не се ограничава с произнасянето по молбата вместо съответната адвокатска колегия. В действителност, както следва по-специално от обясненията на италианското правителство и от протоколите от заседанията по жалбите на господата Torresi срещу съвета на адвокатската колегия на Мачерата, проведени на 29 септември 2012 г. пред Consiglio Nazionale Forense, последният следва да се произнесе по основателността на мълчаливия отказ на съвета на съответната адвокатска колегия, доколкото с него се отхвърля молбата за вписване на заинтересуваното лице. В този случай, ако Consiglio Nazionale Forense уважи жалбата, той разглежда молбата за вписване по същество.
            27. Също така е безспорно, че подаването на жалба на основание член 6, параграф 8 от Законодателен декрет № 96/2001 е основание за образуване на производство, в което страните се приканват да изложат доводите си писмено и устно в открито съдебно заседание, подпомагани от адвокат. Прокурорът участва в заседанието и прави искания. В случая от посочените в предходната точка протоколи следва, че прокурорът е поискал да се отхвърли жалбата на господата Torresi. Consiglio Nazionale Forense се произнася в закрито заседание с решение, което по форма, наименование и съдържание съответства на съдебно решение, постановено в името на италианския народ.
            28. На последно място, както беше припомнено в точка 23 от настоящото решение, макар съветът на местната адвокатска колегия, чието решение е обжалвано пред Consiglio Nazionale Forense , да е страна в производството пред този орган, когато решението, с което Consiglio Nazionale Forense се произнася по посочената жалба, на свой ред бъде обжалвано пред Corte suprema di cassazione, Consiglio Nazionale Forense не е страна в производството пред този съд. Действително, както следва от решението на посочената юрисдикция, постановено от пленума на 22 декември 2011 г., и от споменатото от господата Torresi в писмените им бележки, страна в производството пред Corte suprema di cassazione остава съветът на съответната адвокатска колегия.
            29. От това следва, че в разглеждания случай Consiglio Nazionale Forense е сезиран именно със спор, по който трябва да се произнесе в производство, което приключва с решение с правораздавателен характер.
            30. С оглед на гореизложеното следва да се установи, че доколкото упражнява контрол на основание член 6, параграф 8 от Законодателен декрет № 96/2001, Consiglio Nazionale Forense е юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС и следователно Съдът е компетентен да отговори на поставените от него въпроси.
            По допустимостта на преюдициалните въпроси
            31. Господата Torresi и Съветът на Европейския съюз поддържат, че с оглед еднозначната практика на Съда в тази област поставените от Consiglio Nazionale Forense въпроси спадат към доктрината за „acte éclairé“ и следователно са недопустими.
            32. В това отношение следва да се припомни, че независимо от наличието на практика на Съда, която разрешава разглеждания правен въпрос, националните юрисдикции запазват пълна свобода да сезират Съда, ако считат това за уместно (вж. Решение по дело Cilfit и др., 283/81, EU:C:1982:335, т. 13—15), без това дали разпоредбите, чието тълкуване е поискано, вече са били тълкувани от Съда, да води до отпадане на компетентността на Съда да се произнесе отново (вж. в този смисъл решение Boxus и др., C‑128/09—131/09, 134/09 и 135/09, EU:C:2011:667, т. 32).
            33. Следователно преюдициалните запитвания са допустими.
            По първия въпрос
            34. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3 от Директива 98/5 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска компетентните органи на държава членка да се позоват на злоупотреба с право и да откажат вписване в регистъра на установените адвокати на граждани на тази държава членка, които, след като са получили университетска диплома в последната държава, са заминали в друга държава членка, за да придобият там адвокатска правоспособност, и впоследствие са се върнали в първата държава членка, за да упражняват там адвокатска професия под професионалното звание, придобито в държавата членка, в която е получена адвокатската правоспособност.
            35. Най-напред следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1 от Директива 98/5 целта на последната е да улесни постоянното упражняване на адвокатската професия в държава членка, различна от държавата, в която е придобита професионалната квалификация.
            36. В това отношение Съдът вече е имал повод да констатира, че посочената директива въвежда механизъм за взаимно признаване на професионалните звания на адвокатите мигранти, които желаят да упражняват професията си под званието, получено в държавата членка по произход (вж. решение Люксембург/Парламент и Съвет, C‑168/98, EU:C:2000:598, т. 56).
            37. Освен това, както следва от съображение 6 от Директива 98/5, с последната законодателят на Съюза има намерение по-специално да премахне неравнопоставеността в националните разпоредби относно условията за вписване към компетентните органи, които са в основата на неравенствата и пречките пред свободното движение (вж. решения Комисия/Люксембург, C‑193/05, EU:C:2006:588, т. 34 и Wilson, EU:C:2006:587, т. 64).
            38. В този контекст член 3 от Директива 98/5 осъществява пълна хармонизация на предварителните изисквания за ползване на правото на установяване, предоставено с Директивата, като предвижда, че адвокатите, желаещи да практикуват в държава членка, различна от държавата, в която е придобита професионалната квалификация, са длъжни да се впишат към компетентния орган на тази държава членка, която трябва да извърши вписването „след представяне на удостоверение за вписване от компетентния орган на държавата членка по произход“ (вж. в този смисъл решения Комисия/Люксембург, EU:C:2006:588, т. 35 и 36, и Wilson, EU:C:2006:587, т. 65 и 66).
            39. В това отношение Съдът вече е постановил, че представянето на удостоверение за вписване от компетентния орган на държавата членка по произход пред компетентния орган на приемащата държава се оказва единственото условие, с което трябва да е обвързано вписването на заинтересуваното лице в приемащата държава членка, позволяващо му да практикува в последната държава членка под професионалното звание по произход (вж. решения Комисия/Люксембург, EU:C:2006:588, т. 37, и Wilson, EU:C:2006:587, т. 67).
            40. Следователно трябва да се посочи, че по принцип трябва да се счита, че гражданите на държава членка като господата Torresi, които представят пред компетентния орган на тази държава членка удостоверение за вписването им към компетентния орган на друга държава членка, отговарят на всички необходими условия за вписването им в регистъра на установените адвокати на първата държава членка под професионалното им звание, придобито в другата държава членка.
            41. Въпреки това според запитващата юрисдикция господата Torresi в случая не можели да се позоват на член 3 от Директива 98/5, тъй като придобиването на адвокатска правоспособност в държава членка, различна от Италианската република, било с единствената цел да се избегне прилагането на правото на последната, уреждащо достъпа до адвокатската професия, и поради това представлявало злоупотреба с правото на установяване, противоречащо на целите на посочената директива.
            42. В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда правните субекти не могат да се позовават на нормите на Съюза с измамна или противоправна цел (вж. по-специално решения Halifax и др., C‑255/02, EU:C:2006:121, т. 68, и SICES и др., C‑155/13, EU:C:2014:145, т. 29).
            43. По-специално, що се отнася до предотвратяването на злоупотребата със свободата на установяване, държавите членки имат право да приемат мерки, насочени към това да не позволят създадените с Договора за функционирането на ЕС улеснения да доведат до опити от страна на техни граждани да се отклонят неправомерно от нормите на националното законодателство (вж. решение Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, т. 136).
            44. За да се установи наличието на злоупотреба, са необходими обективен и субективен елемент (вж. решение SICES и др., EU:C:2014:145, т. 31).
            45. Що се отнася до обективния елемент, трябва от определена съвкупност от обективни обстоятелства да следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната (вж. решение SICES и др., EU:C:2014:145, т. 32 и цитираната съдебна практика).
            46. По отношение на субективния елемент, трябва да е ясно, че е налице намерението да се получи неправомерно предимство от правната уредба на Съюза, като изкуствено се създават условията, необходими за неговото получаване (вж. в този смисъл решение O. и B., C‑456/12, EU:C:2014:135, т. 58 и цитираната съдебна практика).
            47. Както беше припомнено в точка 35 от настоящото решение, целта на Директива 98/5 е да улесни постоянното упражняване на адвокатската професия в държава членка, различна от държавата, в която е придобита професионалната квалификация.
            48. В това отношение следва да се приеме, че правото на гражданите на държава членка да изберат, от една страна, в коя държава желаят да получат своята професионална квалификация, и от друга страна, в коя държава имат намерение да практикуват професията си, е присъщо на упражняването на гарантираните от Договорите основни свободи в единния пазар (вж. в този смисъл решение Комисия/Испания, C‑286/06, EU:C:2008:586, т. 72).
            49. Следователно обстоятелството, че гражданин на държава членка, който е получил университетска диплома в същата държава, е заминал в друга държава членка, за да придобие там адвокатска правоспособност, и впоследствие се е върнал в държавата членка, чийто гражданин е, за да упражнява там адвокатска професия под професионалното звание, придобито в държавата членка, в която е получена адвокатската правоспособност, представлява една от хипотезите, при които е постигната целта на Директива 98/5 и само по себе си не може да представлява злоупотреба с правото на установяване, произтичащо от член 3 от Директива 98/5.
            50. Освен това, както посочва генералният адвокат в точки 91 и 92 от заключението си, обстоятелството, че гражданин на държава членка е избрал да придобие професионална квалификация в държава членка, различна от тази, в която пребивава, за да се възползва от по-благоприятното ѝ законодателство, само по себе си не е достатъчно, за да представлява злоупотреба с права.
            51. Впрочем тази констатация не може да бъде опровергана от факта, че молбата за вписване в регистъра на установените адвокати към компетентния орган на приемащата държава членка е подадена кратко време след получаване на професионалното звание в държавата членка по произход. Действително, както посочва генералният адвокат в точки 93 и 94 от заключението си, член 3 от Директива 98/5 по никакъв начин не предвижда, че вписването на адвокат, желаещ да практикува в държава членка, различна от държавата, в която е придобил професионалната си квалификация, от компетентния орган на приемащата държава членка, може да бъде обусловено от изискване за определен период на придобиване на практически опит като адвокат в държавата членка по произход.
            52. С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3 от Директива 98/5 трябва да се тълкува в смисъл, че не представлява злоупотреба обстоятелството, че гражданин на държава членка е заминал в друга държава членка, за да придобие там адвокатска правоспособност след успешно положени университетски изпити, и се е върнал в държавата членка, чийто гражданин е, за да упражнява там адвокатска професия под професионалното звание, придобито в държавата членка, в която е получена тази правоспособност.
            По втория въпрос
            53. С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3 от Директива 98/5 е невалиден с оглед на член 4, параграф 2 ДЕС.
            54. В това отношение в самото начало следва да се припомни, че по силата на член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът е задължен да зачита националната идентичност на държавите членки, присъща на техните основни политически и конституционни структури.
            55. Consiglio Nazionale Forense счита, че доколкото позволява на италианските граждани, придобили адвокатска правоспособност в държава членка, различна от Италианската република, да упражняват професията си в тази държава, член 3 от Директива 98/5 води до заобикаляне на член 33, параграф 5 от италианската конституция, която обуславя достъпа до адвокатската професия от успешното полагане на държавен изпит. Следователно, доколкото позволявала да се заобиколи правна уредба, която е част от италианската национална идентичност, тази разпоредба на вторичното право на Съюза нарушавала член 4, параграф 2 ДЕС и следователно трябвало да се счита за невалидна.
            56. В това отношение следва да се посочи, че член 3 от Директива 98/5 се отнася единствено до правото на установяване в държава членка с цел упражняване на адвокатската професия под професионалното звание, придобито в държавата членка по произход. Тази разпоредба не урежда достъпа до адвокатската професия, нито упражняването на тази професия под професионалното звание, придобито в приемащата държава членка.
            57. От това неминуемо следва, че молбата за вписване в регистъра на установените адвокати, подадена на основание член 3 от Директива 98/5, не позволява да се избегне прилагането на законодателството на приемащата държава членка относно достъпа до адвокатската професия.
            58. Следователно, както признава италианското правителство в съдебното заседание, следва да се приеме, че доколкото позволява на гражданите на държава членка, придобили адвокатска правоспособност в друга държава членка, да практикуват адвокатската професия в държавата, чиито граждани са, под професионалното звание, получено в държавата членка по произход, член 3 от Директива 98/5 при всички положения не може да засегне основните политически и конституционни структури, нито съществените функции на приемащата държава членка по смисъла на член 4, параграф 2 ДЕС.
            59. От това следва, че при разглеждането на втория поставен въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 3 от Директива 98/5.
            По съдебните разноски
            60. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
            1) Член 3 от Директива 98/5/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 1998 година относно улесняване на постоянното упражняване на адвокатската професия в държава членка, различна от държавата, в която е придобита квалификацията, трябва да се тълкува в смисъл, че не представлява злоупотреба обстоятелството, че гражданин на държава членка е заминал в друга държава членка, за да придобие там адвокатска правоспособност след успешно положени университетски изпити, и се е върнал в държавата членка, чийто гражданин е, за да упражнява там адвокатска професия под професионалното звание, придобито в държавата членка, в която е получена тази правоспособност.
            2) При разглеждането на втория поставен въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 3 от Директива 98/5.


Решение на Съда (пети състав) от 19 октомври 1983 г. # Lucchini Siderurgica SpA срещу Комисия на Европейските общности. # Квоти за производство. # Дело 179/82.


Решение на Съда (трети състав) от 28 септември 1983 г. # Jean-Claude Renaud срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 148/82.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 4 октомври 2006 г. # Freixenet SA срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността. # Дело T-190/04.


Решение на Общия съд (шести състав) от 12 април 2013 г. # Združenje skladateljev, avtorjev in založnikov za zaščito avtorskih pravic Slovenije (SAZAS) срещу Европейска комисия. # Конкуренция - Картели - Авторски права за публично изпълнение на музикални произведения чрез интернет, чрез спътник и чрез препредаване по кабел - Решение за установяване на нарушение на член 81 ЕО - Разпределяне на географския пазар - Двустранни споразумения между националните организации за колективно управление - Съгласувана практика, изключваща възможността за предоставяне на многотериториални лицензи и лицензи за множество репертоари - Доказване - Презумпция за невиновност. # Дело T-420/08.


Решение на Първоинстанционния съд (пети състав) от 21 юни 1996 г. # Paul Dischamp SA срещу Комисия на Европейските общности. # Дело T-226/94.


title: Решение на Съда (осми състав) от 21 юни 2007 г. # Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export срещу Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Искане за преюдициално заключение: Finanzgericht Hamburg - Германия. # Възстановявания при износ - Регламент (ЕИО) № 3665/87 - Понятие за "недължимо изплащане на възстановяване" - Изплащане на възстановяване въз основа на непълна документация - Възможност за допълване на преписката по възстановяването след изтичане на сроковете, определени в член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква a) от този регламент, в рамките на образувана впоследствие процедура по връщане на възстановяването. # Дело C-428/05.

text:
      Дело C-428/05
      Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export
      срещу
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (Преюдициално запитване, отправено от Finanzgericht Hamburg)
      „Възстановявания при износ — Регламент (ЕИО) № 3665/87 — Понятието „недължимо изплащане на възстановяване“ — Изплащане на възстановяване въз основа на непълна документация — Възможност за допълване на преписката по възстановяването след изтичане на сроковете, определени в член 47, параграф 2 и
         член 48, параграф 2, буква a) от този регламент, в рамките на образувана впоследствие процедура по връщане на възстановяването“

      Резюме на решението
      Земеделие — Обща организация на пазарите — Възстановявания при износ
      (член 11, параграф 3, първа алинея, член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква а) от Регламент № 3665/87 на Комисията)
      Възстановяване при износ не може да се квалифицира като „недължимо платено“ по смисъла на член 11, параграф 3, първа алинея,
         първо изречение от Регламент № 3665/87 за установяване на подробни общи правила за прилагане на режима на възстановяванията
         при износа на земеделски продукти, изменен с Регламент № 604/98, ако в рамките на процедура по връщане на възстановяването
         бенефициерът представи необходимите доказателства в подкрепа на правото си на възстановяване. Компетентните национални органи
         са длъжни да определят разумен срок, който да позволи на бенефициера да представи тези доказателства.

      Всъщност тъй като посочените в член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква а) от цитирания регламент срокове не са приложими
         в процедурата по връщане и тъй като липсват специфични правила в общностното право относно сроковете за представяне на допълнителни
         доказателства в рамките на процедура по връщане, компетентните национални органи трябва, в съответствие с националното право
         и при спазване на наложените от общностното право ограничения, да предоставят допълнителен срок в зависимост от конкретните
         обстоятелства на всеки случай. Предоставеният срок трябва да е разумен, така че да позволи на износителя да получи и да представи
         исканите документи и да отчита евентуалните последици за износителя от поведението на компетентния орган.

      (вж. точки 27, 28 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
      21 юни 2007 година(*)

      „Възстановявания при износ — Регламент (ЕИО) № 3665/87 — Понятието „недължимо изплащане на възстановяване“ — Изплащане на възстановяване въз основа на непълна документация — Възможност за допълване на преписката по възстановяването след изтичане на сроковете, определени в член 47, параграф 2 и
         член 48, параграф 2, буква a) от този регламент, в рамките на образувана впоследствие процедура по връщане на възстановяването“

      По дело C‑428/05
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание на член 234 ЕО от Finanzgericht Hamburg (Германия) с акт от 21 ноември
         2005 г., постъпил в Съда на 2 декември 2005 г., в рамките на производство по дело

      Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export
      срещу
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
      СЪДЪТ (oсми състав),
      състоящ се от: г‑н E. M. Juhász (докладчик), председател на състав, г‑н G. Arestis и г‑н J. Malenovský, съдии,
      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 17 януари 2007 г.,
      като има предвид писмените становища, представени:
      –        за Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export, от адв. O. Wenzlaff, Rechtsanwalt,
      –        за Комисия на Европейските общности, от г‑н J.‑C. Schieferer и г‑н F. Erlbacher, в качеството им на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 11, параграф 3, първа алинея, първо изречение, член 47, параграф 2
         и член 48, параграф 2, буква a) от Регламент (ЕИО) № 3665/87 на Комисията от 27 ноември 1987 година за установяване на подробни
         общи правила за прилагане на режима на възстановяванията при износа на земеделски продукти (ОВ L 351, стр. 1), изменен с Регламент
         (ЕО) № 604/98 на Комисията от 17 март 1998 г. (ОВ L 80, стр. 19, наричан по-нататък „Регламент № 3665/87“).

      2        Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между търговско дружество Firma Laub GmbH & Co. Vieh & Fleisch Import-Export
         (наричано по-нататък „Laub“) и Hauptzollamt Hamburg-Jonas (наричана по-нататък „Hauptzollamt“ [регионална митническа дирекция])
         във връзка с решение на последната за връщане на възстановяване при износ, за което се твърди, че било недължимо платено на
         Laub.

       Правна уредба
      3        Двадесет и петото и петдесетото съображение на Регламент № 3665/87 гласят:

      „като има предвид, че възстановяване не се допуска, ако не са спазени сроковете за износ или за представяне на доказателствата,
         необходими за изплащане на възстановяването; […]

      […]
      като има предвид, че по съображения за добро административно управление заявленията за изплащане на възстановяването, придружени
         от всички други необходими документи, следва да бъдат внесени в разумен срок, с изключение на случаи на непреодолима сила,
         и по-точно когато този срок не е могъл да бъде спазен поради административни закъснения, независещи от износителя“ [неофициален
         превод].

      4        Член 11, параграф 3, първа алинея, първо изречение от Регламент № 3665/87 гласи:

      „Без да се засяга задължението за изплащане на отрицателната сума, посочена в параграф 1, четвърта алинея, в случай на недължимо
         плащане на възстановявания бенефициерът връща недължимо получените възстановявания, включително и всяка приложима санкция
         по параграф 1, първа алинея — увеличени с лихвите, изчислени в зависимост от времето, изтекло в периода между изплащането
         и връщането на сумата.“ [неофициален превод]

      5        Член 47, параграфи 1, 2, 4 и 5 от Регламент № 3665/87, който се съдържа в неговия дял ІV, озаглавен „Процедура на изплащане
         на възстановяванията“, има следното съдържание:

      „1.      Възстановяванията се изплащат само при изрично заявление на износителя от държавата-членка, на територията на която е приета
         декларацията за износ.

      Заявлението за възстановяването се изготвя:
      a)      писмено, като държавите-членки могат да определят отделен формуляр, или
      […]
      2.      Документите за изплащането на възстановяването или за освобождаването на гаранцията трябва да бъдат подадени, с изключение
         на случай на непреодолима сила, в срок от дванадесет месеца след датата на приемане на декларацията за износ.

      […]
      4.      Когато документите, изисквани съгласно член 18, не са могли да бъдат представени в определения в параграф 2 срок, въпреки
         че износителят е положил необходимата грижа, за да си ги набави и да ги съобщи в този срок, могат да му бъдат дадени допълнителни
         срокове за представянето на тези документи.

      5.      Заявленията за другите документи, които трябва да се считат за еквиваленти, посочени в параграф 3 […], както и заявленията
         за допълнителни срокове, посочени в параграф 4, трябва да бъдат подадени в определения в параграф 2 срок.“ [неофициален превод]

      6        Член 48, параграф 2, буква a) от регламента има следното съдържание:

      „Когато доказателството, че всички изисквания, предвидени в общностната правна уредба, са спазени, е представено в срок от
         шест месеца след изтичането на предвидените срокове в член 47, параграфи 2, 4 и 5, изплатеното възстановяване се равнява на
         85 % от възстановяването, което би било изплатено, ако всички изисквания бяха спазени “ [неофициален превод].

       Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
      7        С две декларации за износ, съответно от 26 януари 1999 г. и 26 февруари 1999 г., Laub декларира износ към Русия на замразено
         свинско месо. Hauptzollamt разрешава и изплаща съответното възстановяване при износ.

      8        С писмо от 20 септември 2001 г. Hauptzollamt изтъква, че възстановяването било недължимо платено, тъй като двете товарителници,
         представени като документ за транспорт заедно със заявлението за изплащане на възстановяването при износ, са били непълни.
         Всъщност в клетки 16 и 23 те съдържали само откъслечни данни за превозвача и не били подписани или подпечатани от него.

      9        Със своя отговор от 26 септември 2001 г. Laub представя надлежно допълнени товарителници, носещи печатите на превозвача. То
         обяснява, че тези допълнителни товарителници са му били предадени впоследствие, но предвид решенията на Hauptzollamt за възстановяване,
         то не счело за необходимо да ги представи, тъй като според него вече представените документи за транспорт били достатъчни.

      10      С две известия за корекция, съответно от 14 и 17 декември 2001 г., Hauptzollamt обаче иска връщане на изплатените възстановявания.
         След като Hauptzollamt отхвърля оспорването на тези известия от страна на Laub, последното предявява иск пред Finanzgericht
         Hamburg.

      11      При тези обстоятелства Finanzgericht Hamburg решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален
         въпрос:

      „Недължимо платено по смисъла на член 11, параграф 3, първа алинея, първо изречение от Регламент (ЕИО) № 3665/87 ли е възстановяване
         при износ и трябва ли поради това то да бъде върнато, ако бенефициерът представи документа за плащане едва в процедурата по
         връщане на възстановяване и след изтичане на сроковете съгласно член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква a) [от посочения]
         регламент?“

       По преюдициалния въпрос
      12      Със своя въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали при обстоятелства като тези по главното производство
         износителят може, в рамките на предвидената в член 11, параграф 3 от Регламент № 3665/87 процедура по връщане на възстановяване
         при износ (наречена по-нататък „процедура по връщане на възстановяване при износ“), да представи необходимите документи, доказващи
         правото му на възстановяване, след изтичане на сроковете за представяне, предвидени в член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2,
         буква а) от този регламент, или представянето на тези доказателства е изключено на този стадий, така че въпросното възстановяване
         следва да се счита за недължимо платено по смисъла на посочения член 11, параграф 3.

      13      Laub и Комисията на Европейските общности изтъкват, че възстановяване при износ не може да се квалифицира като „недължимо
         платено“ единствено поради това че не са спазени сроковете по член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква а) от Регламент
         № 3665/87. Те поддържат, че от Решение от 14 април 2005 г. по дело Käserei Champignon Hofmeister (C‑385/03, Recueil, стр. I‑2997)
         произтича, че посочените в тези членове срокове не представляват съществени условия, а единствено административни изисквания,
         които са необходими, за да се получи изплащане на възстановяване, така че неспазването на споменатите срокове не водело до
         квалифициране на възстановяване като „недължимо платено“.

      14      Освен това Laub поддържа, че видно от анализа на систематиката и целите на Регламент № 3665/87, процедурата по изплащане и
         процедурата по връщане на възстановяванията са две различни процедури, всяка от които отговаря на собствени цели, поради което
         в рамките на процедурата по връщане не следва да се прилагат посочените в член 47 от този регламент срокове.

      15      Laub счита, че ако въз основа на представени от износителя доказателства компетентен орган е изплатил окончателно възстановяване
         при износ или е освободил предоставените гаранции за авансово изплащане на възстановяване, съгласно принципа на оправданите
         правни очаквания компетентният орган не може да иска връщане на това възстановяване поради липса на достатъчно доказателства.
         Според това дружество износителят има право да счита, че на този стадий държавата-членка е проверила представените доказателства
         и не следва да изисква предвидените в Регламент № 3665/87 допълнителни доказателства.

      16      Първоначално, следва да се посочи, че по принцип неспазването на установените в Регламент № 3665/87 процедурни правила може
         да доведе до намаляване, дори и до загуба, на правото на възстановяване при износ. Такъв е случаят по-специално когато износителят
         представи необходимите доказателства за получаване на възстановяване едва след изтичане на сроковете по член 47, параграф 2
         и член 48, параграф 2 от този регламент.

      17      Двадесет и петото съображение на Регламент № 3665/87 гласи, че възстановяване не се допуска, когато не са спазени сроковете
         за износ и за представяне на доказателствата, необходими за изплащане на възстановяването. Съгласно член 48, параграф 2, буква
         a) от посочения регламент дължимото възстановяване се намалява с 15 %, ако износителят не представи необходимите доказателства
         в срок от шест месеца след изтичането на срока, предвиден в член 47, параграф 2 от същия регламент.

      18      Макар в точка 26 от посоченото по-горе Решение по дело Käserei Champignon Hofmeister Съдът да приема, че член 47 от Регламент
         № 3665/87 е част от процедурните правила, които износителите са длъжни да спазват, за да получат изплащане на възстановяване,
         това по никакъв начин не променя обстоятелството, че нарушението на тези правила може да доведе до намаляване или до загуба
         на дължимата на износителя сума за възстановяване.

      19      От делото по главното производство обаче е видно, че то не се отнася до представянето на доказателствата в рамките на посочената
         в член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87 процедура по изплащане. Обстоятелствата, породили настоящото преюдициално запитване,
         са възникнали на по-късен стадий, а именно в рамките на процедурата по връщане, образувана на основание член 11, параграф 3
         от този регламент, след приключване на процедурата по изплащане и след изплащането на възстановяването при износ от компетентния
         орган.

      20      Впрочем докато член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2 от Регламент № 3665/87 определят срокове за представянето на доказателствата,
         необходими за изплащане на възстановяването, въпросният регламент не съдържа разпоредби относно сроковете, приложими при образуването
         на процедурата по връщане съгласно член 11, параграф 3 от него.

      21      Уместно е да се подчертае, че от мълчанието на регламента не следва, че след изплащането на възстановяване компетентният орган,
         който констатира, че представените съгласно член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87 документи не са достатъчни, не може
         да изисква от износителя необходимата допълнителна информация и при необходимост, да вземе мерки за връщане на възстановяването.

      22      Напротив, това право е в съответствие с целите на посочената в член 11, параграф 3 от Регламент № 3665/87 процедура по връщане.
         Тази разпоредба има за цел да осигури защитата на финансовите интереси и правилното изпълнение на бюджета на Общността в областта
         на възстановяванията при износ, и по-специално да гарантира, че само износителите, които имат право на възстановявания, се
         ползват от тях в съответствие с установените от общностния законодател обективни условия.

      23      Освен това, както Съдът вече е приел във връзка с авансовото изплащане на възстановяване на износителя, освобождаването на
         гаранцията не води до освобождаване на последния от наложените му по силата на общностната правна уредба задължения (вж. Решение
         от 12 юли 1990 г. по дело Philipp Brothers, C‑155/89, Recueil, стр. I‑3265, точки 13—16). Този принцип също така се прилага
         относно изплащането на възстановяване на износител, който не е представил достатъчно доказателства, от които да е видно, че
         са изпълнени условията за възникване на правото на възстановяване.

      24      При все това правото на компетентния орган да изисква от износителя необходимите документи за получаване на възстановяване,
         даже и след неговото изплащане и след изтичане на посочения в член 47, параграф 2 от Регламент № 3665/87 срок, е неразривно
         свързано с възможността на износителя на свой ред да може да предостави необходимата информация, за да докаже правото си на
         възстановяване.

      25      Да се отрича тази възможност на износителите би представлявало нарушение на принципа на добро управление, доколкото този принцип
         не допуска административен орган да санкционира нарушение на процедурни правила от икономически оператор, който действа добросъвестно,
         когато това нарушение произтича от самото поведение на този орган. Впрочем обстоятелството, че компетентният орган, от една
         страна, е извършил изплащане на възстановяването на износител въз основа на непълни доказателства, а от друга страна, е образувал
         процедурата по връщане едва след изтичането на определен период, е оказало пряко въздействие върху възможността на Laub да
         представи достатъчно доказателства. Освен това от преюдициалното запитване не е видно, че според компетентния орган износителят
         е действал недобросъвестно.

      26      Би било в противоречие с целите на Регламент № 3665/87, ако поведението на компетентния орган може да доведе до лишаване на
         износителите на земеделски продукти, които отговарят на предвидените в този регламент условия и действат добросъвестно, от
         възможността да се ползват от системата за възстановявания при износ.

      27      Тъй като посочените в член 47, параграф 2 и член 48, параграф 2, буква а) от Регламент № 3665/87 срокове не са приложими в
         процедурата по връщане и тъй като липсват специфични правила в общностното право относно сроковете за представяне на допълнителни
         доказателства в рамките на процедура по връщане, компетентните национални органи трябва, в съответствие с националното право
         и при спазване на наложените от общностното право ограничения, да предоставят допълнителен срок в зависимост от конкретните
         обстоятелства на всеки случай (вж. в този смисъл Решение от 19 юни 2003 г. по дело Eribrand, C‑467/01, Recueil, стр. I‑6471,
         точка 49). Предоставеният срок трябва да е разумен, така че да позволи на износителя да получи и да представи исканите документи
         и да отчита евентуалните последици за износителя от поведението на компетентния орган.

      28      С оглед на гореизложеното на поставения въпрос следва да се отговори, че възстановяване при износ не може да се квалифицира
         като „недължимо платено“ по смисъла на член 11, параграф 3, първа алинея, първо изречение от Регламент № 3665/87, ако в рамките
         на процедура по връщане на това възстановяване бенефициерът представи необходимите доказателства в подкрепа на правото си
         на възстановяване. Компетентните национални органи са длъжни да определят разумен срок, който да позволи на посочения бенефициер
         да представи тези доказателства.

       По съдебните разноски
      29      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (oсми състав) реши:
      Възстановяване при износ не може да се квалифицира като „недължимо платено“ по смисъла на член 11, параграф 3, първа алинея,
            първо изречение от Регламент (ЕИО) № 3665/87 на Комисията от 27 ноември 1987 година за установяване на подробни общи правила
            за прилагане на режима на възстановяванията при износа на земеделски продукти, изменен с Регламент (ЕО) № 604/98 на Комисията
            от 17 март 1998 г., ако в рамките на процедура по връщане на възстановяването бенефициерът представи необходимите доказателства
            в подкрепа на правото си на възстановяване. Компетентните национални органи са длъжни да определят разумен срок, който да
            позволи на бенефициера да представи тези доказателства.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (пети състав) от 18 юли 2013 г.#„ЕЙ И ЕС — 3С МАРИЦА ИЗТОК I“ ЕООД срещу Директор на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“ при Централно управление на Националната агенция за приходите, Пловдив.#Преюдициално запитване, отправено от Административен съд Пловдив.#Данък върху добавената стойност — Директива 2006/112/ЕО — Член 168, буква а) и член 176 — Право на приспадане — Разходи, свързани с покупки на стоки и услуги, предназначени за персонала — Персонал, предоставен на данъчнозадълженото лице, което иска да му бъде признато правото на приспадане, но нает от друго данъчнозадължено лице.#Дело C‑124/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
      18 юли 2013 година (
            *1
         )
      „Данък върху добавената стойност — Директива 2006/112/ЕО — Член 168, буква а) и член 176 — Право на приспадане — Разходи, свързани с покупки на стоки и услуги, предназначени за персонала — Персонал, предоставен на данъчнозадълженото лице, което иска да му бъде признато правото на приспадане, но нает от друго данъчнозадължено лице“
      По дело C-124/12
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Административен съд Пловдив (България) с акт от 24 февруари 2012 г., постъпил в Съда на 7 март 2012 г., в рамките на производство по дело

         „ЕЙ И ЕС — 3С МАРИЦА ИЗТОК I“ ЕООД

      срещу

         Директор на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“ при Централно управление на Националната агенция за приходите, Пловдив

      СЪДЪТ (шести състав),
      състоящ се от: г-жа M. Berger, председател на състав, г-н A. Borg Barthet и г-н J.-J. Kasel (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: г-жа E. Sharpston,
      секретар: г-н M. Aleksejev, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 април 2013 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за „ЕЙ И ЕС — 3С МАРИЦА ИЗТОК I“ ЕООД, от адв. С. Гарболино, адв. Е. Евтимов и адв. Ю. Матеева,

               —

               за Директор на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“ при Централно управление на Националната агенция за приходите, Пловдив, от г-н В. Апостолов, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г-жа L. Lozano Palacios и г-жа C. Soulay, както и от г-н Д. Русанов, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 168, буква а) и на член 176 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между „ЕЙ И ЕС — 3С МАРИЦА ИЗТОК I“ ЕООД (наричано по-нататък „ЕЙ И ЕС“), дружество, учредено по българското право, и Директора на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“ при Централно управление на Националната агенция за приходите, Пловдив (наричан по-нататък „Директорът“) във връзка с правото на приспадане на данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“), платен при закупуването на различни стоки и услуги, предназначени за работници и служители, предоставени на ЕЙ И ЕС от друго дружество.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Член 168 от Директива 2006/112 предвижда:
               „Доколкото стоките и услугите се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадължено лице, същото има правото в държава членка, в която извършва тези сделки, да приспадне следното от дължимия данък върху добавената стойност, който то е задължено да плати:

                        а)

                        дължимия или платен ДДС в тази държава членка по отношение на доставката за него на стоки или услуги, извършена или която предстои да бъде извършена от друго данъчнозадължено лице;

                  […]“.

               4

               Член 176 от тази директива гласи:
               „Съветът [ на Европейския съюз] единодушно, по предложение на [Европейската] [к]омисия[‚] определя разхода, по отношение на който ДДС не подлежи на приспадане. В никакъв случай данъкът върху добавената стойност не подлежи на приспадане по отношение на разход, който не представлява стриктно разход за стопанската дейност, като луксозни стоки, забавления или развлечения.
               До влизането в сила на разпоредбите, посочени в първа алинея, държавите членки могат да запазят в сила всичките изключения, предвидени по националното им законодателство към 1 януари 1979 г., или в случаите на държавите членки, които са се присъединили към [Европейската] общност след тази дата — към датата на тяхното присъединяване“.

         Българското законодателство

               5

               Съгласно член 69, алинея 1 от Закона за данъка върху добавената стойност (ДВ, бр. 63 от 4 август 2006 г., наричан по-нататък „ЗДДС“), в сила от датата на влизане в сила на Акта относно условията за присъединяване на Република България и Румъния и промените в Учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 157, 2005 г., стр. 203):
               „(1)   Когато стоките и услугите се използват за целите на извършваните от регистрираното лице облагаеми доставки, лицето има право да приспадне:

                        1.

                        данъка за стоките или услугите, които доставчикът — регистрирано по този закон лице, му е доставил или предстои да му достави;

                  […]“.

               6

               Член 70, алинеи 1 и 3 от ЗДДС предвиждат по-специално:
               „(1)   Правото на приспадане на данъчен кредит не е налице, независимо че са изпълнени условията на член 69 или 74, когато:
               […]

                        2.

                        стоките или услугите са предназначени за безвъзмездни доставки или за дейности, различни от икономическата дейност на лицето;

                  […]
               (3)   Алинея 1, точка 2 не се прилага за:

                        1.

                        […] специалното, работното, униформеното и представителното облекло и личните предпазни средства, предоставяни безвъзмездно от работодателя на работниците и служителите му, включително на тези по договори за управление, за целите на икономическата му дейност;

                        2.

                        транспортното обслужване от местоживеенето до местоработата и обратно от работодателя на работниците и служителите му, включително на тези по договори за управление, предоставяно безвъзмездно от работодателя за целите на икономическата му дейност;

                  […]

                        7.

                        транспорта и нощувките на командировани от лицето лица;

                  […]“.

               7

               В редакцията му, приложима преди датата на присъединяването на Република България към Съюза (ДВ, бр. 153 от 23 декември 1998 г.), ЗЗДС предвижда в член 64, алинея 1:
               „(1)   Правото на приспадане на данъчен кредит за получателя на доставката или вносителя е налице, когато са изпълнени следните условия:
               […]

                        5.

                        получената от внос стока или по облагаема доставка стока или услуга е използвана, използва се или ще бъде използвана за извършване на облагаеми доставки;

                  […]“.

               8

               Член 65, алинея 1 от тази последна редакция на ЗДДС гласи:
               „(1)   Правото на приспадане на данъчен кредит не е налице, независимо че са изпълнени условията на член 64 или член 68, когато:

                        1.

                        стоката или услугата са за представителни мероприятия;

                        2.

                        е придобит мотоциклет или лек автомобил, в който броят на местата за сядане без мястото за водача не превишава 5, освен в случаите, когато лицето извършва с тях основна дейност;

                        3.

                        (доп. - ДВ, бр. 100 от 2005 г.) стоката или услугата са предназначени за поддръжката, ремонта, подобрението и експлоатацията на мотоциклети и леки автомобили по т. 2;

                        4.

                        стоката или услугата се използва за извършване на освободени доставки по смисъла на чл. 33;

                        5.

                        стоката е отнета в полза на държавата или сградата е разрушена като незаконно построена“.

               9

               Съгласно § 1, точка 1 от Допълнителните разпоредби на Кодекса на труда (ДВ, бр. 26 от 1 април 1986 г. и ДВ, бр. 27 от 4 април 1986 г.) в редакцията му, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство, „работодател“ по смисъла на този кодекс е „всяко физическо лице, юридическо лице или негово поделение, както и всяко друго организационно и икономически обособено образувание (предприятие, учреждение, организация, кооперация, стопанство, заведение, домакинство, дружество и други подобни), което самостоятелно наема работници или служители по трудово правоотношение, включително за извършване на надомна работа и работа от разстояние и за изпращане за изпълнение на работа в предприятие ползвател“.

               10

               Законът за здравословни и безопасни условия на труд (ДВ, бр. 124 от 23 декември 1997 г.) предвижда в § 1 от Допълнителните разпоредби, че „работодател“ е понятието, определено в § 1, т. 1 от Допълнителните разпоредби на Кодекса на труда, както и всеки, който възлага работа и носи цялата отговорност за предприятието, кооперацията или организацията.

         Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

               11

               ЕЙ И ЕС е собственик и експлоатира електроцентрала, която, макар и разположена на територията на Община Гълъбово (България), се намира извън пределите на населеното място на тази община.

               12

               ЕЙ И ЕС не разполага със собствен персонал за експлоатацията на тази централа, поради което се налага то да наема на пълно работно време услугите на работници и служители по договор за предоставяне на персонал, сключен с дружеството „ЕЙ И ЕС — МАРИЦА ИЗТОК I СЪРВИСИЗ“ ЕООД (наричано по-нататък „ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ“). По силата на този договор ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ подбира и наема персонал, необходим за икономическата дейност на ЕЙ И ЕС. Трудовите договори се сключват между работниците и служителите и ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ и именно това дружество изплаща възнаграждението на тези работници и служители.

               13

               Впоследствие тези работници и служители се предоставят на ЕЙ И ЕС. По силата на договора между ЕЙ И ЕС и ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ първото дружество заплаща на второто възнаграждение за услугата по предоставяне на персонал. Това възнаграждение включва заплатите и социалните осигуровки на лицата. Работното облекло и личните предпазни средства на работниците и служителите, както и транспортното обслужване на съответните работници и служители от електроцентралата до местоживеене и обратно се осигуряват от ЕЙ И ЕС. Разходите във връзка с тези стоки и услуги не се включват в стойността на възнаграждението, заплащано на ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ. В случаите на командироване на работник или служител неговите пътни разходи и разходи за нощувка също се поемат пряко от ЕЙ И ЕС.

               14

               От м. август 2008 г. до м. септември 2010 година ЕЙ И ЕС е получател на доставки от трети лица с предмет транспортно обслужване, предоставяне на работно облекло и на лични предпазни средства и такива, свързани с командировките на работниците и служителите.

               15

               Видно от акта за преюдициално запитване, доколкото лицата, работещи в електроцентралата, живеят в населени места, които не се обслужват от обществения транспорт, ЕЙ И ЕС решава самото то да организира транспортно обслужване по определен график, съответстващ на работните смени на работниците и служителите.

               16

               От друга страна, запитващата юрисдикция изтъква, че по силата на разпоредбите на Кодекса на труда и на Закона за здравословни и безопасни условия на труд, осигуряването на работно облекло и на предпазни средства за работещите в електроцентралата е задължение на ЕЙ И ЕС.

               17

               Приходната администрация отказва приспадането на данък върху добавената стойност в размер на 218377 български лева (BGN) за покупките, извършени от ЕЙ И ЕС, на транспортни услуги, за предоставяне на работно облекло и на лични предпазни средства, както и за направени командировъчни разходи, с мотива че получените стоки и услуги са предназначени за безвъзмездни доставки към работниците и служителите на ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ. Тази администрация не признава прилагането на изключенията от това ограничение на правото на приспадане на ДДС, предвидени в член 70 алинея 3, точки 1, 2, и 7 от ЗДДС, тъй като съгласно българското законодателство ЕЙ И ЕС не се явява работодател на работниците и служителите. В действителност техен работодател по смисъла на Кодекса на труда е ЕЙ И ЕС СЪРВИСИЗ.

               18

               След като жалбата срещу този ревизионен акт, подадена по административен ред, е отхвърлена от Директора, ЕЙ И ЕС подава жалба пред запитващата юрисдикция.

               19

               Пред тази юрисдикция ЕЙ И ЕС изтъква, че се явява „икономически“ работодател на работниците и служителите, тъй като то получава ползите от техния труд и понася свързаните с него разходи, доколкото то заплаща възнаграждение на ЕИ И ЕС СЪРВИСИЗ. Нещо повече, според ЕЙ И ЕС то има качеството на работодател по смисъла на Закона за здравословни и безопасни условия на труд, след като то е длъжно да доставя работно облекло и да осигурява условия, гарантиращи безопасността на работниците и служителите. Директорът от своя страна потвърждава становището, произтичащо от ревизионния акт.

               20

               Запитващата юрисдикция счита, че Решение на Съда от 16 октомври 1997 г. по дело Fillibeck (C-258/95, Recueil, стр. I-5577) не дава отговор на въпросите, свързани с тълкуването, повдигнати в главното производство, тъй като обсъжданите транспортни услуги в делото, което е в основата на това съдебно решение, са били доставяни не към персонал, предоставен от друго данъчнозадължено лице, различно от лицето, което се позовава на правото си на приспадане, а към собствените работници и служители на данъчнозадълженото лице.

               21

               От друга страна, тази юрисдикция изтъква, че в редакцията му, която е била в сила до датата на присъединяването на Република България към Европейския съюз, ЗДДС не е съдържал ограничение за правото на приспадане на ДДС като предвиденото в действащата понастоящем разпоредба на член 70, алинея 1, точка 2 от този закон. Всъщност в редакцията му, която е била в сила до 1 януари 2007 г., член 65 от ЗДДС е съдържал изчерпателно изброяване на ограниченията на правото на приспадане на данък върху добавената стойност и нито едно от тях не е било свързано с предназначението на безвъзмездните доставки на стоки или услуги.

               22

               При тези обстоятелства Административен съд Пловдив решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        В съответствие ли е с член 168, буква а) и член 176 на Директива 2006/112/ЕО правило като това по член 70, алинея 1, точка 2 от Закона за данък върху добавената стойност, според което следва да не се признае на данъчнозадължено лице правото на приспадане на данък върху добавената стойност за получени транспортни услуги, работно облекло и предпазни средства и направени командировъчни разходи, поради причина че същите се предоставят безвъзмездно на физически лица — работници, полагащи труд в полза на данъчнозадълженото лице, като се имат предвид следните обстоятелства:

                                 а)

                                 данъчнозадълженото лице няма трудови договори с работниците, а ползва труда им на основание договорно отношение с друго данъчнозадължено лице по „предоставяне на персонал“, което е работодател на работниците;

                                 б)

                                 получените транспортни услуги се използват за транспортиране на работниците и служителите от отделни сборни пунктове в различни населени места до местоработата им и обратно и не съществува за работниците организиран обществен транспорт до и около месторабота;

                                 в)

                                 осигуряването на работно облекло и предпазни средства се изисква от Кодекса на труда и Закона за здравословни и безопасни условия на труд;

                                 г)

                                 по отношение на транспортните услуги, работно облекло, предпазните средства и на направените командировъчни разходи приспадането на данъка би било неоспоримо, ако бяха осигурени и извършени от работодателя на работниците. В случая обаче същите покупки е направило данъчнозадължено лице, което не е работодател, а получава ползите от труда и понася разходите по него въз основа на правоотношения по предоставяне на персонал[?]

                        2)

                        Овластява ли член 176 на Директива 2006/112/ЕО държава членка да въведе с присъединяването си към Европейския съюз ограничително условие към упражняването на правото на данъчен кредит като това по член 70, алинея 1, точка 2 [от ЗДДС] [, когато] „стоките или услугите са предназначени за безвъзмездни доставки“, при положение че действащият до датата на присъединяване закон не е изрично предвиждал такова ограничение?

                        3)

                        В случай че отговорът на предходния въпрос е положителен, следва ли, че получени стоки и услуги са предназначени за „безвъзмездни доставки“, когато същите са закупени за целите на икономическата дейност, но поради тяхното естество използването им изисква те да се предоставят на работниците, полагащи труд в предприятието на данъчнозадълженото лице?“.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               23

               В самото начало следва да се посочи, че според запитващата юрисдикция разходите, направени от ЕЙ И ЕС за покупките на стоките и услугите, посочени в първия въпрос, по принцип могат да бъдат разглеждани като част от общите разходи, свързани с цялостната икономическа дейност на ЕЙ И ЕС, и че въпросът, свързан с възможността за тяхното приспадане, се поставя единствено поради обстоятелството че за разлика от положението, обсъждано в делото, по което е постановено Решение Fillibeck, посочено по-горе, данъчнозадълженото лице, което иска да му бъде признато правото на приспадане, по силата на българското законодателство няма качеството на работодател на лицата, работещи в неговото предприятие, а единствено качеството на „икономически работодател“.

               24

               При тези обстоятелства въпросът, отправен от запитващата юрисдикция, следва да се разглежда по същество като имащ за цел да се установи дали член 168, буква а) и член 176 от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национално законодателство, по силата на което данъчнозадължено лице, което прави разходи за транспортни услуги, работно облекло, предпазни средства и командировки на лица, полагащи труд за посоченото данъчнозадължено лице, няма право на приспадане на ДДС по отношение на тези разходи, с мотива че посочените лица са му предоставени от друго дружество и следователно те не могат да бъдат разглеждани по смисъла на това законодателство като членове на персонала на данъчнозадълженото лице, като посочените разходи обаче могат да се разглеждат като тясно и непосредствено свързани с общите разходи за цялостната икономическа дейност на това данъчнозадължено лице.

               25

               С оглед на отговора на този въпрос на първо място следва да се припомни, че предвиденото в член 168, буква а) от Директива 2006/112 право на приспадане е неразделна част от механизма на ДДС и по принцип не може да се ограничава. То се упражнява незабавно по отношение на целия данък, начислен по получени доставки (вж. в този смисъл Решение от 29 октомври 2009 г. по дело SKF, C-29/08, Сборник, стр. I-10413, точка 55).

               26

               Всъщност режимът на приспадането цели да освободи изцяло предприемача от тежестта на дължимия или платения ДДС в рамките на всички негови икономически дейности. Така общата система на ДДС гарантира неутралитет по отношение на данъчната тежест върху всички икономически дейности независимо от техните цели и резултати, при условие че самите тези дейности по принцип подлежат на облагане с ДДС (вж. по-специално Решение по дело SKF, посочено по-горе, точка 56 и цитираната съдебна практика).

               27

               Съгласно постоянната съдебна практика наличието на пряка и непосредствена връзка между определена получена доставка и една или повече извършени доставки, пораждащи право на приспадане на ДДС, по принцип е необходимо, за да се признае на данъчнозадълженото лице право на приспадане на ДДС за получената доставка, както и за да се определи обхватът на това право. Правото на приспадане на ДДС, начислен за получените доставки на стоки или услуги, предполага, че разходите, направени за тяхното закупуване, са част от елементите, формиращи цената на обложените извършени доставки, пораждащи право на приспадане (Решение по дело SKF, посочено по-горе, точка 57 и цитираната съдебна практика).

               28

               Допуска се право на приспадане в полза на данъчнозадълженото лице дори и при липса на пряка и непосредствена връзка между определена получена доставка и една или повече извършени доставки, пораждащи право на приспадане, и когато разходите за съответните услуги са част от общите разходи на това лице и като такива представляват елементи, формиращи цената на стоките или услугите, които то доставя. Разходи от този вид в действителност имат пряка и непосредствена връзка с цялостната икономическа дейност на данъчнозадълженото лице (вж. по-специално Решение по дело SKF, посочено по-горе, точка 58 и цитираната съдебна практика).

               29

               Видно от практиката на Съда, Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1) трябва да се тълкува в смисъл, че осигуряването на безплатен транспорт на работниците и служителите от тяхното местоживеене до местоработата им с превозно средство, което е зачислено на предприятието, по принцип задоволява техни лични нужди и следователно се използва за дейности, различни от икономическата дейност на предприятието. В случаи обаче, в които поради определени обстоятелства, като трудността в намирането на подходящ транспорт и промяна на работното място, изискванията на икономическата дейност на предприятието налагат работодателят да осигури транспорт на работниците си, тази доставка не следва да се разглежда като извършена за цели, които не са свързани с икономическата дейност на предприятието (вж. в този смисъл Решение по дело Fillibeck, посочено по-горе, точка 34).

               30

               Важно е, на второ място, да се обсъди дали обстоятелството, че данъчнозадължено лице не се разглежда от националното законодателство като работодател на лицата, които полагат труд в неговото предприятие, може да постави под въпрос съществуването на пряка и непосредствена връзка между разходите, направени за работата на тези лица, и общите разходи, свързани с цялостната икономическа дейност на данъчнозадълженото лице.

               31

               В това отношение следва най-напред да се установи, че член 168, буква а) от Директива 2006/112 обвързва съществуването на правото на приспадане единствено с условието придобитите стоки и услуги да се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадълженото лице, което иска да му бъде признато правото на приспадане. Съгласно цитираната в точки 25—29 от настоящото решение съдебна практика връзката, която би трябвало да съществува, е от чисто икономическо естество.

               32

               В главното производство, както беше припомнено в точка 23 от настоящото съдебно решение, е установено, че обсъжданите разходи имат икономическа връзка с цялостната икономическа дейност на ЕЙ И ЕС.

               33

               По-нататък, важно е да се припомни, че според вече приетото от Съда обстоятелството, че персоналът може да извлече полза от една доставка на услуги от страна на работодателя, трябва да се разглежда като акцесорно по отношение на нуждите на предприятието (вж. в този смисъл Решение по дело Fillibeck, посочено по-горе, точка 30).

               34

               Отговорът обаче на въпроса дали безвъзмездната доставка на стока или услуга за лицата, които полагат труд за данъчнозадълженото лице, е извършена за нуждите на предприятието, не зависи от естеството на съществуващото правоотношение между данъчнозадълженото лице и тези лица.

               35

               Нещо повече, видно от точка 26 от настоящото съдебно решение, общата система на ДДС гарантира чрез режима на приспадане неутралитет по отношение на данъчната тежест върху всички икономически дейности независимо от техните цели и резултати, при условие че самите тези дейности по принцип подлежат на облагане с ДДС.

               36

               Би било в разрез обаче с принципа на неутралитет на ДДС да се вмени в тежест на данъчнозадължено лице ДДС, свързан с разходи като обсъжданите в главното производство, за които е установено, видно от акта за преюдициално запитване, че са направени за нуждите на икономическа дейност, която сама по себе си подлежи на облагане с ДДС, с мотива че данъчнозадълженото лице не е работодател по смисъла на националното законодателство на лицата, които полагат труд за неговото предприятие и за труда на които са направени тези разходи.

               37

               И накрая, следва да се посочи, че тълкуването, съгласно което в положение като това в главното производство данъчнозадълженото лице може да се ползва съгласно член 168, буква а) и член 176 от Директива 2006/112 с правото на приспадане за разходите, направени за нуждите на неговото предприятие, съответства в най-голяма степен и на целите на системата на ДДС за гарантиране на правната сигурност и за правилното и ясно прилагане на разпоредбите на тази директива (вж. в този смисъл Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Cantor Fitzgerald International, C-108/99, Recueil, стр. I-7257, точка 33).

               38

               Всъщност, като отделя правото на приспадане на заплатения за получени доставки ДДС във връзка с разходи, направени за нуждите на стопанската дейност на данъчнозадължено лице, от правоотношението, което свързва данъчнозадълженото лице с лицата, работещи за неговото предприятие, [и за труда на които са направени тези разходи], това тълкуване позволява опростено управление на режима на приспадането, създаден от общата система на ДДС, и допринася за осигуряването на надеждно и правилно събиране на ДДС (вж. в този смисъл Решение от 6 октомври 2011 г. по дело Stoppelkamp, C-421/10, Сборник, стр. I-9309, точка 34 и Решение от 26 януари 2012 г. по дело ADV Allround, C-218/10, точка 31).

               39

               С оглед на гореизложените съображения на поставения първи въпрос следва да се отговори, че член 168, буква а) и член 176, втора алинея от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национално законодателство, по силата на което данъчнозадължено лице, което прави разходи за транспортни услуги, работно облекло, предпазни средства и командировки на лица, полагащи труд за това данъчнозадължено лице, няма право на приспадане на ДДС за тези разходи, с мотива че посочените лица са му предоставени от друго дружество и следователно те не могат да бъдат разглеждани по смисъла на това законодателство като членове на персонала на данъчнозадълженото лице, макар и посочените разходи да могат да се разглеждат като тясно и непосредствено свързани с общите разходи за цялостната икономическа дейност на посоченото данъчнозадължено лице.

         По втория въпрос

               40

               С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 176, втора алинея от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че той не допуска в момента на присъединяването си към Съюза държава членка да въведе ограничение на правото на приспадане по силата на национална законова разпоредба, която предвижда изключване на правото на приспадане за стоки и услуги, предназначени за безвъзмездни доставки или за дейности, различни от икономическата дейност на данъчнозадълженото лице, когато едно такова изключване не е било предвидено от националното законодателство, действащо до датата на присъединяването.

               41

               За да се отговори на този въпрос, следва най-напред да се установи, че тълкуването на националното законодателство с цел да се определи неговото съдържание към датата на присъединяването на нова държава членка към Съюза и да се установи дали това законодателство има за последица разширяване на обхвата след присъединяването на съществуващите изключения, по принцип е от компетентност на запитващата юрисдикция (вж. в този смисъл Решение от 22 декември 2008 г. по дело Magoora, C-414/07, Сборник, стр. I-10921, точка 32).

               42

               По-нататък следва да се припомни, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, от компетентност на националната юрисдикция е да извърши всяка преценка на обстоятелствата по делото. За да бъде полезен със своя отговор, в дух на сътрудничество с националните юрисдикции Съдът може обаче да ѝ предостави всички указания, които той счита за необходими (вж. в този смисъл Решение по дело Magoora, посочено по-горе, точка 33).

               43

               В това отношение е важно да се изтъкне, че член 176, втора алинея от Директива 2006/112 съдържа клауза „standstill“, която предвижда по отношение на присъединяващите се към Съюза държави запазване на националните изключения от приложимото преди присъединяването право на приспадане на ДДС (вж. в този смисъл Решение от 19 септември 2000 г. по дело Ampafrance и Sanofi, C-177/99 и C-181/99, Recueil, стр. I-7013, точка 5). Предвидената в член 176, втора алинея от Директива 2006/112 клауза „standstill“ не допуска обаче нова държава членка при приемането ѝ в Европейския съюз да измени вътрешното си законодателство така, че да го отдалечи от целите на тази директива. Изменение в този смисъл би било в противоречие със самия дух на тази клауза (вж. Решение по дело Magoora, посочено по-горе, точка 39).

               44

               Затова целта на тази разпоредба е да позволи на държавите членки, до установяването от Съвета на общностния режим на изключенията от правото на приспадане на ДДС, да запазят в сила всички правила от националното право, предвиждащи изключение от това право, които действително се прилагат от техните публични органи към датата на влизане в сила на Директива 2006/112 (вж. в този смисъл Решение по дело Magoora, посочено по-горе, точка 35).

               45

               Следва да се припомни обаче, че съгласно постоянната съдебна практика национална правна уредба на държава членка не представлява позволена от член 176, втора алинея от Директива 2006/112 дерогация, ако тя има за последица, след присъединяването на тази държава членка, да разшири обхвата на съществуващите и реално прилагани изключения, отдалечавайки се по този начин от целта на посочената директива (вж. в този смисъл Решение по дело Magoora, посочено по-горе, точки 37 и 38).

               46

               При тези обстоятелства отмяната към датата на присъединяването на Република България към Съюза на някои вътрешноправни разпоредби и тяхната замяна към същата дата с други вътрешноправни разпоредби не позволява сама по себе си да се предположи, че съответната държава членка е нарушила член 176, втора алинея от Директива 2006/112, при условие обаче че тази замяна не води до разширяване, считано от посочената дата, на предходните национални изключения.

               47

               Следователно в главното производство задача на запитващата юрисдикция, която, както беше припомнено в точка 41 от настоящото решение, е единствено компетентна да тълкува своето национално право, е да преценява дали измененията, приети при присъединяването на Република България към Съюза в националното законодателство, имат за последица да разширят, в сравнение с предходните национални разпоредби, приложното поле на ограниченията на правото на приспадане на ДДС, платен при получаване на доставките и начислен за закупуването на стоки и на услуги, които могат да бъдат разглеждани като имащи пряка и непосредствена връзка с общите разходи, свързани с цялостната икономическа дейност на дадено данъчнозадължено лице.

               48

               Следва обаче да се отбележи в това отношение, че съгласно самото преюдициално запитване въведеното в ЗДДС изменение към датата на присъединяване на Република България към Съюза има за последица разширяването на приложното поле на ограниченията в сравнение с положението, съществуващо преди присъединяването, щом като никое от изчерпателно изброените в действащия преди присъединяването ЗДДС ограничения не е било свързано с предназначението на безвъзмедните доставки или услуги, което от гледна точка на припомнената в точка 44 от настоящото решение съдебна практика е в противоречие с член 176, втора алинея от Директива 2006/112.

               49

               Обстоятелството, че Съдът е приел в точка 72 от Решение от 16 февруари 2012 г. по дело ЕОН АСЕТ МЕНИДЖМЪНТ (C-118/11), че член 70, алинея 1 от ЗДДС не ограничава правото на приспадане по смисъла на член 176 от Директива 2006/112, само по себе си не е от естество да постави под въпрос тази констатация.

               50

               В действителност, от една страна, Съдът уточнява в точка 73 от това решение, че държава членка не може да отказва на данъчнозадължените лица, които са избрали да третират като стопански активи използваните едновременно за професионални и за лични цели дълготрайни активи, приспадането изцяло и незабавно на дължимия при придобиването на тези активи ДДС по получени доставки, на което те имат право съгласно постоянната практика на Съда.

               51

               От друга страна, видно от точки 45 и 46 от настоящото решение, следва да се вземе предвид и ефективното прилагане на националните разпоредби относно изключенията от правото на приспадане на ДДС и на произтичащите от тях последици за данъчнозадължените лица.

               52

               Както произтича обаче от точка 39 от настоящото съдебно решение, Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национална правна уредба като визираната в първия поставен въпрос, която има за последица лишаването на данъчнозадължено лице от правото на приспадане на ДДС, платен за получени доставки, начислен за разходи, които могат да се разглеждат като тясно и непосредствено свързани с общите разходи за цялостната икономическа дейност на това данъчнозадължено лице.

               53

               Задача на запитващата юрисдикция е да тълкува вътрешното си право, доколкото е възможно, в светлината на текста и на крайната цел на Директива 2006/112, за да постигне преследваните от същата резултати, като дава предимство на съответстващото в най-голяма степен с тази крайна цел тълкуване на националните правни норми, за да достигне така до разрешение, което е съвместимо с разпоредбите на посочената директива (вж. в този смисъл Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler и др., C-212/04, Recueil, стр. I-6057, точка 124), и като при необходимост не прилага всяка разпоредба от националното право, която им противоречи (вж. в този смисъл Решение от 22 ноември 2005 г. по дело Mangold, C-144/04, Recueil, стр. I-9981, точка 77).

               54

               С оглед на тези съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 176, втора алинея от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че той не допуска в момента на присъединяването си към Съюза държава членка да въведе ограничение на правото на приспадане по силата на национална законова разпоредба, която предвижда изключване на правото на приспадане по отношение на стоки и услуги, предназначени за безвъзмездни доставки или за дейности, различни от икономическата дейност на данъчнозадълженото лице, когато едно такова изключване не е било предвидено от националното законодателство, действащо до датата на присъединяването.
               Задача на националната юрисдикция е да тълкува обсъжданите в главното производство национални разпоредби във възможно най-голяма степен в съответствие с правото на Съюза. Ако евентуално едно такова тълкуване се окаже невъзможно, националната юрисдикция е длъжна да не прилага тези разпоредби поради несъвместимост с член 176, втора алинея от Директива 2006/112.

         По третия въпрос

               55

               Предвид отговора на втория въпрос не е необходимо да се отговаря на третия въпрос.

         По съдебните разноски

               56

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

                           1)

                           Член 168, буква а) и член 176, втора алинея от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национално законодателство, по силата на което данъчнозадължено лице, което прави разходи за транспортни услуги, работно облекло, предпазни средства и командировки на лица, полагащи труд за това данъчнозадължено лице, няма право на приспадане на данъка върху добавената стойност за тези разходи, с мотива че посочените лица са му предоставени от друго дружество и следователно те не могат да бъдат разглеждани по смисъла на това законодателство като членове на персонала на данъчнозадълженото лице, макар и посочените разходи да могат да се разглеждат като тясно и непосредствено свързани с общите разходи за цялостната икономическа дейност на посоченото данъчнозадължено лице.

                           2)

                           Член 176, втора алинея от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че той не допуска в момента на присъединяването си към Европейския съюз държава членка да въведе ограничение на правото на приспадане по силата на национална законова разпоредба, която предвижда изключване на правото на приспадане по отношение на стоки и услуги, предназначени за безвъзмездни доставки или за дейности, различни от икономическата дейност на данъчнозадълженото лице, когато едно такова изключване не е било предвидено от националното законодателство, действащо до датата на присъединяването.

                           Задача на националната юрисдикция е да тълкува обсъжданите в главното производство национални разпоредби във възможно най-голяма степен в съответствие с правото на Съюза. Ако евентуално едно такова тълкуване се окаже невъзможно, националната юрисдикция е длъжна да не прилага тези разпоредби поради несъвместимост с член 176, втора алинея от Директива 2006/112.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: български.