title: Решение на Съда (осми състав) от 7 юни 2012 г. # Антон Винков срещу Началник "Административно-наказателна дейност". # Искане за преюдициално заключение: Административен съд София-град - България. # Преюдициално запитване - Национална правна уредба, която не признава правото на обжалване пред съд на решения, с които се налагат имуществени санкции и се отнемат точки от свидетелство за управление за някои пътнотранспортни нарушения - Изцяло вътрешно положение - Недопустимост на искането. # Дело C-27/11.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C-27/11
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Административен съд София-град (България) с определение от 27 декември 2010 г., постъпило в Съда на 17 януари 2011 г., в рамките на производство по дело
            Антон Винков
            срещу
            Началник „Административно-наказателна дейност“,
            СЪДЪТ (осми състав),
            състоящ се от г-жа A. Prechal, председател на състав, г-жа C. Toader (докладчик) и г-н E. Jarašiūnas, съдии,
            генерален адвокат: г-жа J. Kokott,
            секретар: г-н A. Calot Escobar,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството,
            като има предвид становищата, представени:
            – за нидерландското правителство, от г-жа C. Wissels и г-жа B. Koopman, в качеството на представители,
            – за Европейската комисия, от г-н R. Troosters и г-н В. Савов, в качеството на представители,
            предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2 от Протокол 7 към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписан в Страсбург на 22 ноември 1984 година (наричан по-нататък „Протокол 7“), на членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и на член 67 ДФЕС, член 82 ДФЕС и член 91, параграф 1, буква в) ДФЕС, на приетата на основание член K.3 от Договора за Европейския съюз Конвенция за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство (ОВ C 216, стр. 2; Специално издание на български език 2007 г., глава 19, том 11, стр. 232, наричана по-нататък „Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство“), приемането на която е препоръчано на държавите членки с Решение на Съвета от 17 юни 1998 г., на Споразумението за сътрудничество по производства по пътни нарушения и по налагане на свързаните с тях парични санкции, одобрено на 28 април 1999 г. от Изпълнителния комитет, създаден с Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (ОВ L 239, 2000 г., стр. 428; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 18, наричано по-нататък „Споразумението за сътрудничество“), и на Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (ОВ L 76, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150, впоследствие изменено; наричано по-нататък „Рамковото решение“).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между българския гражданин г-н Винков и Началник „Административно-наказателна дейност“ във връзка с решение на българската пътна полиция, с което на г-н Винков е наложена имуществена санкция в размер на 20 лева, както и отнемане на няколко точки от свидетелството му за управление.
            Правна уредба
            Протокол 7
            3. Член 2 от Протокол 7 относно правото на обжалване в наказателното производство гласи:
            „1. Всяко лице, признато от съда за виновно в извършването на престъпление, има право да обжалва обявяването си за виновно или осъждането си пред висшестоящия съд. Упражняването на това право, включително основанията за това, се урежда от закона.
            2. Това право подлежи на изключения, когато се отнася за несъществени престъпления, определени от закона […]“.
            Право на Съюза
            Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство
            4. Член 2 от Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство предвижда:
            „Държавите членки се задължават да си сътрудничат, в съответствие с разпоредбите на настоящата конвенция, с цел да не се допусне водачите на моторни превозни средства, лишени от право да управляват МПС в държава членка, различна от тази, в която е обичайното им пребиваване, да избягнат действието на лишаването от право да управляват МПС, след като напуснат държавата по местонарушението“.
            5. Съгласно член 3, параграф 1 от посочената конвенция:
            „Държавата по местонарушението незабавно уведомява държавата по пребиваване за всяко наказание „лишаване от право да се управлява МПС“, наложено за нарушение, [извършено при обстоятелствата, описани] в приложението“.
            6. Съгласно член 8, параграф 1 от същата Конвенция това уведомление се придружава от редица сведения, по-конкретно относно разпоредбите, които са приложими в държавата членка по местонарушението и въз основа на които то е установено, както и относно изпълнението на решението за „лишаване от право да управлява МПС“.
            7. Според параграф 3 от посочения член 8:
            „Ако преценят, че данните, съобщени [от държавата по местонарушението на държавата по пребиваването], са недостатъчни, за да позволят да се вземе решение [за лишаване от право да управлява МПС] съгласно настоящата конвенция, по-специално когато, при дадени конкретни обстоятелства, е налице съмнение относно това дали въпросното лице е разполагало с адекватна възможност да се защити, компетентните органи на държавата по пребиваване са длъжни да изискат от компетентните органи на държавата по местонарушението незабавно да предоставят нужната допълнителна информация“.
            Споразумението за сътрудничество
            8. Член 2, параграф 1 от Споразумението за сътрудничество има следното съдържание:
            „Договарящите страни се задължават взаимно да си оказват най-широкото възможно сътрудничество по производствата по пътни нарушения и [при] изпълнението на решения в тази връзка в съответствие с разпоредбите на настоящото споразумение“.
            9. Член 6, параграф 1 от това споразумение гласи:
            „1. В рамките на настоящото споразумение по изключение ще може да бъде [поискано] предаване на изпълнението на решения, ако са изпълнени следните условия:
            а) ако са изчерпани всички правни средства за обжалване на решението и ако решението подлежи на изпълнение на територията на молещата договаряща страна;
            […]
            г) ако решението се отнася до лице, което пребивава или има обичайно местопребиваване на територията на запитаната договаряща страна;
            д) ако наложената глоба възлиза най-малко на 40 EUR.
            […]“.
            Рамковото решение
            10. По смисъла на член 1, буква а) от Рамковото решение „решение“ означава влязло в сила решение за [налагане] на финансова санкция […] на физическо или юридическо лице, което е постановено от съд на държава, взела решението по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство“.
            11. Член 4, параграф 1 от същото рамково решение гласи, че такова решение за налагане на санкция „може да бъде предадено на компетентните органи на държава членка, в която физическото или юридическото лице, срещу което е постановено решението, разполага с имущество или получава доходи, обичайно пребивава, респ. — случай на юридическо лице — има регистрирано седалище“.
            12. Член 5, параграф 1 от Рамковото решение предвижда, че решенията за нарушения на разпоредбите за движение по пътищата, „[с]ъгласно настоящото рамково решение, […] ако са наказуеми в решаващата държава и по начина, по който са определени в нейното право, водят до признаване и изпълнение […] и без проверка за съществуването на двойна наказуемост“.
            13. За тази цел в член 20, параграф 3 от споменатото рамково решение се предвижда, че:
            „Всяка държава членка може да откаже приемането и изпълнението на решения, когато удостоверението по член 4 дава основание да се предполага, че са нарушени основни права или общи правни принципи съгласно член 6 от Договора [ЕС]. […]“.
            Българското право
            Граждански процесуален кодекс
            14. Член 628, алинея 1 от Гражданския процесуален кодекс предвижда:
            „Когато тълкуването на разпоредба от правото на Европейския съюз или тълкуването и валидността на акт на органите на Европейския съюз е от значение за правилното решаване на делото, българският съд прави запитване до Съда на Европейските общности“.
            15. По силата на член 629 Съдът, чието решение не подлежи на обжалване, винаги отправя запитване за тълкуване, освен когато отговорът на въпроса произтича ясно и недвусмислено от предишно решение на Съда на Европейските общности или значението и смисълът на разпоредбата или акта са толкова ясни, че не будят никакво съмнение. Съдът винаги отправя запитване, когато се постави въпрос за валидността на акт по член 628.
            Закон за движението по пътищата
            16. Член 157, алинея 4 от Закона за движението по пътищата предвижда:
            „Водач, на когото са отнети всички контролни точки, губи придобитата правоспособност и е длъжен да върне свидетелството за управление в съответната служба на Министерството на вътрешните работи“.
            17. В съответствие с алинея 5 от същия член 157 лицето, което е загубило правоспособност да управлява моторно превозно средство, може да бъде допуснато до изпит, за да придобие отново такава правоспособност, но не по-рано от 6 месеца от датата, на която е върнато свидетелството.
            18. Член 171 от същия закон разпорежда, че за осигуряване на безопасността на движението по пътищата една от приложимите принудителни административни мерки е „изземване на свидетелството за управление на лице, което не е изпълнило задължението си по член 157, алинея 4“.
            19. По смисъла на член 189, алинея 5 [понастоящем след изменение алинея 13] от Закона за движението по пътищата:
            „Не подлежат на обжалване наказателни постановления, с които е наложена глоба до 50 лв. включително“.
            Наредба за контролните точки
            20. Член 2, алинея 1 от Наредба № ІЗ-1959 от 27 декември 2007 г. за определяне на първоначалния максимален размер на контролните точки на водач на моторно превозно средство, условията и реда за отнемането им и списъка на нарушенията на правилата за движение по пътищата, за които се отнемат, предвижда:
            „При първоначално издаване на свидетелство за управление на моторно превозно средство притежателят му получава първоначален максимален размер от 39 контролни точки за отчет на извършените от него нарушения на Закона за движението по пътищата (ЗДвП)“.
            21. Алинеи 1 и 2 от член 3 от същата наредба имат следното съдържание:
            „1. Контролни точки се отнемат въз основа на влязло в сила наказателно постановление.
            2. При налагане на наказания за нарушенията, посочени в тази наредба, в наказателното постановление се отбелязват броят на отнетите и броят на оставащите контролни точки“.
            22. Съгласно член 4, алинея 2 от тази наредба:
            „За виновно причиняване на пътнотранспортно произшествие допълнително се отнемат 4 контролни точки“.
            Закон за административните нарушения и наказания
            23. В член 63, алинеи 1 и 2 от Закона за административните нарушения и наказания е предвидено следното:
            „1. Районният съд в състав само от съдия разглежда делото по същество и се произнася с решение, с което може да потвърди, да измени или отмени наказателното постановление […]. Решението подлежи на касационно обжалване пред административния съд […].
            2. В предвидените от закона случаи съдът може да прекрати производството с определение, което подлежи на обжалване […]“.
            Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
            24. При извършване на маневра на заден ход в паркинг в София (България) г-н Винков удря друг лек автомобил.
            25. За това произшествие срещу него е издадено наказателно постановление от Началник „Административно-наказателна дейност“ в отдел „Пътна полиция“ на Столична дирекция на вътрешните работи, в което същият приема, че той има вина за „леко пътнотранспортно произшествие“, и с което му е наложено административно наказание „глоба“ в размер на 20 лв. и са му отнети 4 контролни точки от свидетелството за управление.
            26. Г-н Винков подава жалба срещу това решение до Софийски районен съд, който с определение я връща като недопустима. Този съд счита, че по силата на приложимите в случая разпоредби, а именно член 189, алинея 5 от Закона за движението по пътищата, наказателни постановления, с които е наложено административно наказание „глоба“ в размер до 50 лв. включително, не подлежат на обжалване.
            27. Г-н Винков обжалва това определение пред Административен съд София-град, който по силата на член 63 от Закона за движението по пътищата действа като касационна инстанция по отношение на решенията, с които се налагат административни санкции.
            28. В определението за запитване посочената юрисдикция отбелязва, че от възприетото от Върховния административен съд тълкуване на приложимите национални разпоредби следва, че жалбите срещу решенията, с които се налага санкцията отнемане на точки от свидетелството за управление се оставят без разглеждане поради липса на правен интерес. Според практиката на същата юрисдикция българското законодателство определя отнемането на точки от свидетелството за управление не като самостоятелно административно наказание, нито като принудителна административна мярка, а като автоматична правна последица, прилагана от полицейските органи, които в тази област имат само обвързана компетентност. Ето защо решението, в което се предвижда такава санкция, прието след извършване на нарушение на правилата за движение по пътищата, може да бъде обжалвано единствено когато с него се налага също и имуществена санкция в размер, по-висок от 50 лева.
            29. Административен съд София-град подчертава обаче, че в съответствие с член 157, алинея 4 от Закона за движението по пътищата при отнемане на всички точки от свидетелството за управление, до което може да се стигне в резултат на кумулиране на неподлежащи на обжалване решения за отнемане на точки, водачът автоматично е лишен от право да управлява моторно превозно средство и трябва да върне свидетелството си за управление на компетентните национални органи.
            30. С оглед на така изложените обстоятелства запитващата юрисдикция се пита дали разпоредбите на правото на Съюза в областта „пространство на свобода, сигурност и правосъдие“, които утвърждават именно принципа на взаимно признаване на присъдите и съдебните решения (наричан по-нататък „принципът на взаимно признаване“), както и тези в областта на транспорта допускат според българското право да не бъде признато право на обжалване на такива решения за отнемане на точки от свидетелството за управление.
            31. Запитващата юрисдикция подчертава, че постоянната практика на националните съдилищата и българската правна доктрина разглеждат административните решения, с които се налага санкция като тази, предмет на делото в главното производство, като съдебни решения. Наистина, независимо че не са част от съдебната система, органите, които приемат такива решения, упражняват правораздавателна функция.
            32. Когато разглежда правото на Съюза, запитващата юрисдикция отбелязва, че член 6, параграф 1 от Споразумението за сътрудничество, както и член 8, параграф 3 от Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство предвиждат възможност за държава членка да откаже да признае решение на друга държава членка, с което се наказват нарушения на правилата за движение по пътищата, когато в тази държава не съществува никакво право на обжалване.
            33. Административен съд София-град подчертава, че това споразумение и тази конвенция не са приложими в България, тъй като посоченото споразумение не е сред актовете на достиженията от Шенген, които са задължителни за Република България, и че посочената конвенция още не е влязла в сила. Посочените по-горе разпоредби обаче би трябвало да се разглеждат като израз на норма на обичайното международно право и затова, според практиката на Съда на ЕС, би трябвало да бъдат приложими спрямо решение като разглежданото по делото в главното производство. Във връзка с това запитващата юрисдикция се позовава на Решение на Съда от 24 ноември 1992 г. по дело Poulsen и Diva Navigation (C-286/90, Recueil, стр. I-6019).
            34. Административен съд София-град припомня освен това, че в Рамковото решение, по-конкретно в член 20, параграф 1 от него, се предвижда възможността да бъде отказано признаването на решения за налагане на санкции, за които не е предвидено право на обжалване пред съд, компетентен да разглежда именно наказателни дела. При това положение, тъй като разглежданата българска правна уредба въвежда според запитващата юрисдикция изключение от разпоредбите, с които се осъществява транспонирането на това рамково решение, тази юрисдикция се пита дали такова изключение е допустимо, и в случай на утвърдителен отговор — дали то трябва да се тълкува ограничително.
            35. Когато преценява дали е компетентен да отправи преюдициално запитване във връзка с тълкуването на Рамковото решение, Административен съд София-град подчертава, че по делото в главното производство той действа като последна инстанция. Той смята, че макар Република България да не е депозирала изрична декларация за приемане на компетентността на Съда на ЕС по преюдициални въпроси по член 35, параграф 2, ДЕС, член 628 ГПК, влязъл в сила на 24 юли 2007 г., в който е предвидена компетентност на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да отправят преюдициални запитвания, би трябвало да се тълкува като мълчаливо приемане на компетентността на Съда по смисъла на посочения член 35 ДЕС.
            36. Що се отнася до нормите на Договора за ФЕС относно пространството на свобода, сигурност и правосъдие, запитващата юрисдикция отбелязва, че от член 67, параграф 1 ДФЕС и член 82, параграф 1 ДФЕС следва, че прилагането на принципа на взаимно признаване, на който се основава съдебното сътрудничество по наказателни дела, може да се осъществи само при зачитане на основните права и следователно на правото на ефективни правни средства за защита пред съд, закрепено в членове 47 и 48 от Хартата, както и в член 6 от Конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 година (наричана по-нататък „ЕКПЧ“).
            37. Във връзка с това Административен съд София-град припомня, че Европейският съд по правата на човека в решението си от 21 февруари 1984 г. по дело Йозтюрк срещу Германия (серия A № 73) приема, че член 6 от ЕКПЧ не е пречка за декриминализирането на леките правонарушения, като разглежданото по делото в главното производство, но свързаните с тях санкции, когато запазват характера на наказание, попадат в приложното поле на този член. В случая запитващата юрисдикция отбелязва, че сигурно би могло да се приложи изключението от правото на обжалване, предвидено в член 2, параграф 2 от Протокол 7 относно санкциите, приложими за несъществените нарушения на правилата за движение по пътищата, но в българското право няма никакъв критерий, въз основа на който да е възможно нарушение като разглежданото по делото в главното производство да бъде определено като „несъществено“. Наистина, в съответствие с член 189, алинея 5 [понастоящем след изменение алинея 13] от Закона за движението по пътищата единственият критерий, въз основа на който може да се определи дали решение, с което се налага административна санкция, може да се разглежда като решение, чийто предмет е тежко нарушение и да се обжалва, е размерът на наложената имуществена санкция. Този критерий обаче не взимал предвид правните последици от отнемането на контролни точки от свидетелството за управление, което може да доведе до лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство.
            38. Накрая запитващата юрисдикция се позовава на някои разпоредби от правото на Съюза в областта на общата транспортна политика. Тя отбелязва, че макар това да е област на споделена компетентност между Съюза и държавите членки и независимо че нормите относно наказателното производство, като тези относно санкциите за нарушаване на правилата за движение по пътищата, по принцип са от компетентността на държавите членки, правото на Съюза забранява приемането на санкции, които са несъразмерни спрямо тежестта на допуснатите нарушения, когато това приемане е пречка за свободното движение.
            39. С оглед на всички изложени обстоятелства Административен съд София-град решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) Следва ли […] приложимите норми по националното право, като тези по главното производство, относими към правните последици от решение за наложена финансова санкция за административно нарушение, представляващо пътнотранспортно произшествие, издавано от административен орган, да се тълкуват за съответствие с разпоредбите, предвидени в Договорите и в приетите въз основа на тях мерки по правото на Европейския съюз в областта „пространство на свобода, сигурност и правосъдие“, евентуално и/или в областта „транспорт“?
            2) Следва ли от разпоредбите на Договорите и приетите въз основа на тях мерки по правото на Европейския съюз в областта „пространство на свобода, сигурност и правосъдие“ във връзка със съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, както и от член 82, параграф 1, втора алинея, буква а) от Договора за функционирането на Европейския съюз, както и в областта на транспорта по член 91, [параграф] 1, буква в) от същия договор, че се включват в приложното поле на правото на Съюза административни [санкции] за пътни нарушения, които могат да се определят като „несъществени“  по смисъла на член 2 на Протокол 7 […]?
            3) В случай на положителен отговор на втория въпрос, да се даде отговор и на следните въпроси:
            а) Представлява ли „несъществено нарушение“ по смисъла на правото на Съюза, при условията на главното производство, административно нарушение на правилата за движение, за което едновременно са налице следните обстоятелства:
            i) деянието представлява пътнотранспортно произшествие, от което са настъпили имуществени вреди, квалифицира се като виновно извършено и е наказуемо като административно нарушение;
            ii) според размера на предвидената финансова санкция решението за налагането ѝ не може да се обжалва пред съд и лицето не може да докаже, че не е извършило виновно приписваното му деяние;
            iii) отнемат се посочен в решението брой контролни точки като автоматична правна последица от влизането му в сила;
            iv) при въведената система на свидетелство за управление на моторно превозно средство с предоставяне на определен брой контролни точки при издаването му за отчитане на извършените нарушения се вземат предвид и отнетите контролни точки вследствие на необжалваеми [наказателни] [постановления] като автоматична правна последица;
            v) при обжалване пред съд на принудителна мярка за отнемане на свидетелство за управление на моторно превозно средство поради изгубена правоспособност, настъпила като автоматична правна последица от отнемането на предоставения първоначален [брой] на контролните точки, не се осъществява преюдициален съдебен контрол върху законосъобра зността на необжалваемите [наказателни] [постановления], с които се отнемат контролни точки?
            б) Следва ли, че член 82 от Договора за функционирането на Европейския съюз, евентуално член 91, параграф 1, буква в) от същия договор, и мерките, приети на основание посочените разпоредби, както и Рамково[то] решение […] допускат да не се прилагат съответно принципът за взаимно признаване на съдебни решения и присъди или мерки за подобряване на безопасността на движението за решение за наложена финансова санкция за нарушение на правилата за движение при условията на главното производство, което деяние може да се определи като „несъществено“ по правото на Съюза, като държавата членка предвиди  неспазване на изискванията за обжалваемост пред съд, компетентен и по наказателни дела, и приложимост на процесуалния ред по националното право за обжалване при обвинение за извършено престъпление?
            4) В случай на отрицателен отговор на втория въпрос, да се отговори на следния въпрос:
            Следва ли, че член 82 от Договора за функционирането на Европейския съюз, евентуално член 91, параграф 1, буква в) от същия договор, и мерките, приети на основание посочените разпоредби, както и Рамковото решение […] допускат да не се прилагат съответно принципът за взаимно признаване на съдебни решения и присъди или мерките за подобряване на безопасността на движението по правото на Съюза по преценка на държавата членка, като в нормативен акт предвиди неспазването на изискванията за обжалване пред съд, компетентен и по наказателни дела, и приложимост на процесуалния ред по националното право за обжалване при обвинение за извършено престъпление спрямо решение за наложена финансова санкция за нарушение на правилата за движение, за което при условията на главното производство е налице едновременно следното:
            а) деянието представлява пътнотранспортно произшествие, от което са настъпили имуществени вреди, квалифицира се като виновно извършено и е наказуемо като административно нарушение;
            б) според размера на предвидената финансова санкция решението за налагането ѝ не може да се обжалва пред съд и лицето не може да докаже, че не е извършило виновно приписваното му деяние;
            в) отнемат се посочен в решението брой контролни точки като автоматична правна последица от влизането му в сила;
            г) при въведената система на свидетелство за управление на моторно превозно средство с предоставяне на определен брой контролни точки при издаването му за отчитане на извършените нарушения се вземат предвид и отнетите контролни точки вследствие на необжалваеми [наказателни постановления] като автоматична правна последица;
            д) при обжалване пред съд на принудителна мярка за отнемане на свидетелство за управление на моторно превозно средство поради изгубена правоспособност, настъпила като автоматична правна последица от отнемането на предоставения първоначален [брой] на контролните точки, не се осъществява преюдициален съдебен контрол върху законосъобразността на необжалваемите [наказателни] [постановления], с които се отнемат контролни точки?“.
            Относно компетентността на Съда
            40. С въпросите си запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 67 ДФЕС, член 82 ДФЕС и член 91, параграф 1, буква в) ДФЕС, както и актовете на вторичното право в областта „пространство на свобода, сигурност и правосъдие“ трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като приложимата в България, която не признава правото на правно средство за защита пред съд срещу решенията, с които се налагат санкции за нарушения на правилата за движение по пътищата, квалифицирани като „несъществени“, дори когато с тези решения се налага не само малка по размер финансова санкция, но също и отнемане на точки от свидетелството за управление.
            41. Що се отнася до разпоредбите от Договора за функционирането на Европейския съюз, чието тълкуване иска запитващата юрисдикция, следва да се отбележи, че след като всички тези разпоредби са адресирани единствено до институциите на Съюза и нито една от тях не се отнася до системата на наказанията, приложими по отношение на нарушенията на правилата за движение по пътищата, те не са приложими по делото в главното производство.
            42. Наистина, член 67 ДФЕС е първият текст от глава 1, озаглавена „Общи разпоредби“, от посветения на пространството на свобода, сигурност и правосъдие дял V от посочения договор. Този член установява предмета, целите и основните правила за действие на институциите на Съюза, които са насочени към пълната реализация на посоченото пространство. Член 82 ДФЕС, който е включен в глава 4 от същия дял, посветена на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, също изброява мерките, които законодателят на Съюза трябва да приеме за осъществяването на пълно сътрудничество между държавите членки в наказателноправната област, и утвърждава правилото, според което това сътрудничество трябва да се основава на принципа на взаимното признаване.
            43. Колкото до член 91 ДФЕС, включен в посветения на транспорта дял VI от Договора за ФЕС, в параграф 1 от него са посочени мерките, които институциите на Съюза трябва да приемат за установяването на обща транспортна политика. Той не съдържа никаква норма относно санкциите за нарушенията на правилата за движение по пътищата.
            44. Впрочем, както се установява от постоянната практика на Съда на ЕС, той не е компетентен да отговори на преюдициално запитване, когато поисканото от националната юрисдикция тълкуване на нормите от правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство и посочените разпоредби не могат да намерят приложение в спора, предмет на главното производство (вж. по-специално Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Сборник, стр. I-9021, точка 43 и Решение от 22 декември 2010 г. по дело Omalet, C-245/09, Сборник, стр. I-13771, точка 11).
            45. При това положение следва да се приеме, че преюдициалните въпроси, доколкото се отнасят до член 67 ДФЕС, член 82 ДФЕС и член 91, параграф 1, буква в) ДФЕС, са недопустими.
            46. Що се отнася до актовете от вторичното право, в мотивите към определението си запитващата юрисдикция се позовава на Споразумението за сътрудничество, на Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство и на Рамковото решение.
            47. Във връзка с това следва все пак да се припомни, че правната основа на тези актове са разпоредбите от дял VI от Договора за ЕС в редакцията, предхождаща Договора от Лисабон.
            48. От член 35, параграфи 1 и 2 от Договора за ЕС обаче следва, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициално запитване относно тълкуването на рамкови решения, на решения, както и на конвенции, приети по силата на посочения дял VI, само при условие че съответната държава членка е направила декларация, с която приема посочената компетентност.
            49. В това отношение е безспорно, че Република България не е направила такава декларация. Освен това в никакъв случай не би могло да се счита, че норма от вътрешното право като разпоредбата на член 628, алинея 1 от Гражданския процесуален кодекс, на която се позовава запитващата юрисдикция и която впрочем по същество просто възпроизвежда текста на член 267 ДФЕС, е равнозначна на такава декларация.
            50. Освен това от член 10 от Протокол № 36 относно преходните разпоредби, приложен към Договора за функционирането на Европейския съюз, следва, че когато става въпрос за актовете на Съюза в областта на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, приети преди датата на влизането в сила на Договора от Лисабон, правомощията на Съда съгласно посочения дял VI от Договора за Европейския съюз във версията му, която е в сила преди посочената дата, остават същите за срок от пет години след същата дата, включително когато са били приети на основание член 35, параграф 2 от посочения договор.
            51. От изложеното дотук следва, че Съдът изобщо не е компетентен да се произнесе по преюдициалното запитване, отправено от запитващата юрисдикция, доколкото то се отнася до Споразумението за сътрудничество, до Конвенцията за лишаване от правото да се управлява моторно превозно средство и до Рамковото решение.
            52. В мотивите към определението си запитващата юрисдикция сочи също принципа на взаимно признаване на решенията относно нарушения на правилата за движение по пътищата, постановени в друга държава членка, за да стигне до заключението, че правото на Съюза, според нея, не допуска национална правна уредба, която не признава правото на обжалване на решенията, с които се отнемат точки от свидетелството за управление.
            53. В това отношение е достатъчно да се отбележи обаче, че такъв принцип по дефиниция би могъл да се отнася само до производствата с трансграничен характер, които се отнасят до признаването и изпълнението на решение в държава членка, различна от държавата, в която то е било постановено.
            54. В настоящия случай разглежданият в главното производство спор е изцяло вътрешен. Наистина, той се отнася до лице, което пребивава на територията на Република България и е оспорило решението, с което органите на тази държава членка са го санкционирали за пътнотранспортно произшествие, настъпило в същата държава членка. При това положение тълкуване на посочения принцип на взаимно признаване няма никакво значение за решаването на този спор.
            55. Запитващата юрисдикция се пита освен това дали правото на Съюза допуска разглежданите в главното производство норми на българското право, доколкото те съдържат нарушение на правото на ефективни правни средства за защита пред съд, утвърдено в член 6 от ЕКПЧ, както и в членове 47 и 48 от Хартата.
            56. Във връзка с това е уместно да се припомни, че според постоянната съдебна практика изискванията, произтичащи от защитата на основните права, обвързват държавите членки във всички случаи, когато прилагат правото на Съюза (вж. Определение от 12 ноември 2010 г. по дело Аспарухов Естов и др., C-339/10, Сборник, стр. I-11465, точка 13, Определение от 1 март 2011 г. по дело Chartry, C-457/09, Сборник, стр. I-819, точка 25 и Определение от 14 декември 2011 г. по дело Boncea и др., C-483/11 и C-484/11, точка 29).
            57. Освен това член 51, параграф 1 от Хартата гласи, че нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза, и по силата на член 6, параграф 1 ДЕС, който придава на Хартата същата правна сила като тази на договорите, тя не създава никаква нова компетентност за Съюза.
            58. При това положение в рамките на преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС, когато национална правна уредба попада в приложното поле на правото на Съюза, Съдът трябва да даде всички насоки за тълкуване, необходими за преценката на националната юрисдикция относно съответствието на тази правна уредба на основните права, така както са утвърдени именно в Хартата (вж. в този смисъл Решение от 29 май 1997 г. по дело Kremzow, C-299/95, Recueil, стр. I-2629, точка 15 и Решение от 15 ноември 2011 г. по дело Dereci и др., C-256/11, Сборник, стр. I-11315, точка 72).
            59. В настоящия случай от определението за запитване не личи националната правна уредба да представлява мярка за прилагане на правото на Съюза или по друг начин да е свързана с това право. Ето защо не е установена компетентността на Съда да се произнесе по преюдициалното запитване в частта, която се отнася до основното право на ефективни правни средства за защита пред съд (вж. Определение по дело Аспарухов Естов и др., посочено по-горе, точка 14, Определение по дело Chartry, посочено по-горе, точки 25 и 26 и Определение по дело Boncea и др., посочено по-горе, точка 34).
            60. Поради това въз основа на всичко изложено дотук следва да се приеме, че отправеното от Административен съд София-град преюдициално запитване е недопустимо.
            По съдебните разноски
            61. С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
            Преюдициалното запитване, отправено от Административен съд София-град (България) с определение от 27 декември 2010 г. (Дело C-27/11), е недопустимо.


Решение на Съда (шести състав) от 17 май 2001 г. # TNT Traco SpA срещу Poste Italiane SpA и други. # Искане за преюдициално заключение: Tribunale civile di Genova - Италия. # Дело C-340/99.


title: Решение на Съда (трети състав) от 10 ноември 2011 г.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs срещу The Rank Group plc.#Искане за преюдициално заключение: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) и Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Обединеното кралство.#Данъчни въпроси - Шеста директива ДДС - Случаи на освобождаване - Член 13, Б, буква е) - Залагане, лотарии и други форми на хазарт - Принцип на данъчен неутралитет - Механизирано бинго с печалби, изплащани в брой ("mechanised cash bingo") - Монетни игрални автомати - Административна практика в отклонение от нормативните разпоредби - Възражение, основано на надлежното изпълнение на задълженията ("due diligence").#Съединени дела C-259/10 и C-260/10.

text:
      Съединени дела C‑259/10 и C‑260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      срещу
      The Rank Group plc
      (Преюдициални запитвания, отправени от Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) и Upper Tribunal (Tax and Chancery
         Chamber)

      „Данъчни въпроси — Шеста директива ДДС — Случаи на освобождаване —Член 13, Б, буква е) — Залагане, лотарии и други форми на хазарт — Принцип на данъчен неутралитет — Механизирано бинго с печалби, изплащани в брой („mechanised cash bingo“) — Монетни игрални автомати — Административна практика в отклонение от нормативните разпоредби — Възражение, основано на надлежното изпълнение на задълженията („due diligence“)“
      Резюме на решението
      1.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Предоставяне на услуги — Различно третиране на две доставки, които са идентични или сходни от гледна точка на потребителя —
            Нарушение на принципа на данъчен неутралитет
      (Директива 77/388 на Съвета)
      2.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Случаи на освобождаване — Освобождаване за хазартните игри — Правомощие на държавите членки да определят условията и границите
            на освобождаването — Граници — Спазване на принципа на данъчен неутралитет
      (член 13, Б, буква е) от Директива 77/388 на Съвета)
      3.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Случаи на освобождаване — Освобождаване за хазартните игри — Правомощие на държавите членки да определят условията и границите
            на освобождаването — Граници — Спазване на принципа на данъчен неутралитет
      (член 13, Б, буква е) от Директива 77/388 на Съвета)
      4.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Случаи на освобождаване — Освобождаване за хазартните игри — Правомощие на държавите членки да определят условията и границите
            на освобождаването — Граници — Спазване на принципа на данъчен неутралитет
      (член 13, Б, буква е) от Директива 77/388 на Съвета)
      5.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Случаи на освобождаване — Освобождаване за хазартните игри — Правомощие на държавите членки да определят условията и границите
            на освобождаването — Граници — Спазване на принципа на данъчен неутралитет
      (член 13, Б, буква е) от Директива 77/388 на Съвета)
      1.        Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че различното третиране, що се отнася до данък върху добавената
         стойност, на две доставки на услуги, които са идентични или сходни от гледна точка на потребителя и задоволяват едни и същи
         негови нужди, е достатъчно, за да се приеме, че този принцип е нарушен. Ето защо, за да е налице такова нарушение, не е необходимо
         още да се установи, че съществува реална конкуренция между разглежданите услуги или че конкуренцията е нарушена поради споменатото
         различно третиране.

      (вж. точка 36; точка 1 от диспозитива)
      2.        Когато е налице различно третиране на две хазартни игри от гледна точка на освобождаването от данък върху добавената стойност
         съгласно член 13, Б, буква е) от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно
         данъците върху оборота, принципът на данъчен неутралитет трябва да се тълкува в смисъл, че не е необходимо да се отчита обстоятелството,
         че тези две игри попадат в различни лицензионни категории и за тях се прилагат различни правни режими в областта на контрола
         и регулирането.

      Тази разпоредба предоставя на държавите членки широка свобода на преценка във връзка с освобождаването или облагането на съответните
         сделки, като се има предвид, че им разрешава да определят условията и ограниченията, които могат да се наложат във връзка
         с ползването от това освобождаване, при условие че спазват принципа на данъчен неутралитет.

      При проверката дали са сходни две хазартни игри, различното третиране на които може да доведе до нарушение на принципа на
         данъчен неутралитет, са ирелевантни елементи, като това дали хазартните игри са организирани законно или незаконно, каква
         е самоличността на лицата, които стопанисват тези игри и автомати, както и юридическата форма, под която те упражняват дейността
         си. Същото важи за съществуващите различия между, от една страна, питейните заведения и игралните зали, и от друга — лицензираните
         казина, що се отнася до условията, при които хазартните игри са предоставени на разположение в тях, и в частност достъпността
         от гледна точка на местонахождение и работно време и атмосферата в тях. Накрая, обстоятелството, че само единият от двата
         вида хазартни игри се облага с нехармонизиран данък, също не дава основание да се заключи, че тези видове хазартни игри не
         са сходни.

      (вж. точки 40, 41, 45—48 и 51; точка 2 от диспозитива)
      3.        За да се прецени в светлината на принципа на данъчен неутралитет дали два вида монетни игрални автомати са сходни и е необходимо
         да бъдат третирани по еднакъв начин, що се отнася до данък върху добавената стойност, трябва да се провери дали употребата
         на тези видове игрални автомати от гледна точка на средния потребител е сходна и задоволява едни и същи негови нужди, като
         обстоятелствата, които могат да се съобразят в това отношение, са по-специално минималните и максималните залози и печалби
         и шансовете за печалба.

      (вж. точка 58; точка 3 от диспозитива)
      4.        Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че данъчнозадълженото лице не би могло да иска възстановяване
         на платения по някои доставки на услуги данък върху добавената стойност, като твърди, че е налице нарушение на този принцип,
         при положение че данъчните органи на съответната държава членка на практика са третирали сходни доставки на услуги като освободени
         доставки, въпреки че според релевантното национално законодателство те не са освободени от данък върху добавената стойност.

      Всъщност, въпреки че публичната администрация, която следва обща практика, може да бъде обвързана от тази практика, принципът
         на равно третиране — израз на който в областта на данъка върху добавената стойност е принципът на данъчен неутралитет — все
         пак трябва да се съчетава със спазването на принципа на законност, съгласно който никой не може да се позовава в своя полза
         на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго. От изложеното следва, че данъчнозадълженото лице не може да иска определена
         доставка да бъде третирана от данъчна гледна точка по един и същи начин с друга доставка, когато това третиране противоречи
         на релевантното национално законодателство.

      (вж. точки 61—64; точка 4 от диспозитива)
      5.        Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че при искане за възстановяване на данък върху добавената
         стойност, основано на нарушение на този принцип, държавата членка, която е упражнила правото си на преценка по член 13, Б,
         буква е) от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота
         и е освободила от данък върху добавената стойност предоставянето на достъп до съоръженията за игра на хазартни игри, но е
         изключила от това освобождаване категория автомати, отговарящи на някои критерии, не би могла да възрази, че е изпълнила надлежно
         задълженията си във връзка с въвеждането на нов вид автомати, които не отговарят на тези критерии.

      Непосредственото действие на дадена разпоредба на директива, като член 13, Б, буква е) от Шеста директива 77/388, не зависи
         нито от наличието на умишлено или допуснато по небрежност нарушение от съответната държава членка при транспонирането на разглежданата
         директива, нито от наличието на достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза. Ето защо операторът на хазартни игри
         или игрални автомати може да се позовава на тази разпоредба пред националните юрисдикции, за да изключи прилагането на норми
         на вътрешното право, несъвместими с тази разпоредба.

      (вж. точки 69, 70 и 74; точка 5 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      10 ноември 2011 година(*)

      „Данъчни въпроси — Шеста директива ДДС — Случаи на освобождаване —Член 13, Б, буква е) — Залагане, лотарии и други форми на хазарт — Принцип на данъчен неутралитет — Механизирано бинго с печалби, изплащани в брой („mechanised cash bingo“) — Монетни игрални автомати — Административна практика в отклонение от нормативните разпоредби — Възражение, основано на надлежното изпълнение на задълженията („due diligence“)“
      По съединени дела C‑259/10 и C‑260/10
      с предмет преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
         (Обединеното кралство) и Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Обединеното кралство), с актове от 20 и 19 април 2010 г.,
         постъпили в Съда на 26 май 2010 г., в рамките на производства по дела

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      срещу
      The Rank Group plc,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н G. Arestis, г‑н T. von Danwitz (докладчик)
         и г‑н D. Šváby, съдии,

      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 30 юни 2011 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за The Rank Group plc, от г‑н K. Lasok, QC и г‑жа V. Sloane, barrister, упълномощени от г‑н P. Drinkwater, solicitor,
      –        за правителството на Обединеното кралство, от г‑н S. Hathaway, в качеството на представител, подпомаган от г‑н G. Peretz,
         barrister,

      –        за Европейската комисия, от г‑н R. Lyal, в качеството на представител,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на принципа на данъчен неутралитет при прилагането на член 13, Б, буква е)
         от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки
         относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1,
         наричана по-нататък „Шеста директива“).

      2        Запитванията са отправени в рамките на два спора между Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (наричана по-нататък
         „Commissioners“) и The Rank Group plc (наричано по-нататък „Rank“) по повод отказа на Commissioners да уважи искането на Rank
         за възстановяване на заплатения от него данък върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“) за доставки във връзка
         с някои хазартни игри между 2002 г. и 2005 г.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Член 2, точка 1 от Шеста директива предвижда, че с ДДС се облага „доставката на стоки или услуги, извършена възмездно на територията
         на страната от данъчнозадължено лице, действащо в това си качество“.

      4        Член 13 от тази директива, озаглавен „Освободени доставки на територията на страната“, гласи:

      „[…]
      Б. Други освободени доставки
      Без да се засягат други общностни разпоредби, държавите членки при условия, които те определят, за да осигурят правилно и
         ясно прилагане на правилата за освободени доставки и да предотвратят възможна данъчна измама, избягване на данъци или злоупотреба,
         освобождават от данък върху добавената стойност:

      […]
      е)      залагането, лотариите и другите форми на хазарт при условия и ограничения, постановени от всяка държава членка;
      […]“ [неофициален превод].
       Национална правна уредба
       Правна уредба на ДДС
      5        Съгласно член 31, параграф 1 от Закона за ДДС от 1994 г. (Value Added Tax Act 1994), в редакцията му в сила към момента на
         настъпване на обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „Закон за ДДС от 1994 г.“), доставката на стоки
         или услуги се освобождава от облагане с ДДС, ако попада сред изброените в приложение 9 към този закон доставки.

      6        В приложение 9, точка 1 от озаглавената „Залагания, хазартни игри и лотарии“ категория 4 предвижда, че предоставянето на достъп
         до съоръженията за събиране на залози или за хазартни игри се освобождава от облагане с ДДС.

      7        Бележки 1—3 към категория 4 гласят:

      „(1)      Точка 1 не включва:
      […]
      (b)      предоставянето на право на участие в игра, евентуално срещу заплащане съгласно член 14 от [Закона за хазартните игри от 1968 г.
         (Gaming Act 1968)] […]

      […]
      (d)      предоставянето на достъп до игрален автомат.
      […]
      (2)      Понятието „хазартна игра“ има същото значение както в Закона за хазартните игри от 1968 г. […]
      (3)      „Игрален автомат“ е автомат, който отговаря на следните изисквания:
      (а)      създаден е или е съответно пригоден, за да се играе с него хазартна игра; и
      (б)      играчът плаща, за да играе с автомата (освен ако е получил възможността да играе безплатно вследствие на спечелена по-рано
         игра) или чрез пускане в машината на монета или жетон, или по друг начин [след 2003 г.: монета, жетон или друг предмет]; и

      (в)      при играта самият автомат прави избор на случаен принцип“.
       Правна уредба на хазартните игри и залаганията
      8        Съгласно член 52, параграф 1 от Закона за хазартните игри от 1968 г., в редакцията му в сила към момента на настъпване на
         обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „Закон за хазартните игри от 1968 г.“), по смисъла на този закон
         терминът „играя“ (gaming) означава игра на хазартна игра, за да се спечелят пари или парични награди, а терминът „автомат“
         (machine) включва всеки автомат.

      9        Член 26, параграфи 1 и 2 от споменатия закон предвижда:

      „1.      [Част ІІІ] от този закон се прилага спрямо всеки автомат, който
      а)      е създаден или е съответно пригоден, за да се играе с него хазартна игра, и
      б)      има процеп или друг отвор за пускане на пари или на тяхна равностойност, под формата на монети или жетони.
      2.      По смисъла на предходния параграф игра на хазартна игра с автомат е и играта на хазартна игра отчасти с автомат и отчасти
         с други съоръжения, само доколкото при играта самият автомат прави избор на случаен принцип“.

      10      Автоматът, който отговаря на това определение за „игрален автомат“, може да се използва само в надлежно лицензирани помещения
         и при спазване на някои изисквания както относно размера на залозите и печалбите, така и относно броя на наличните в съответното
         помещение автомати. Когато извършваната чрез определен автомат дейност е „хазартна игра“, но автоматът не отговаря на споменатото
         определение, използването му се урежда от други законови норми, които в частност предвиждат други предели на залозите и печалбите.

      11      От друга страна дейностите, които се считат за залагане, се уреждат от Закона за залаганията, хазартните игри и лотариите
         от 1963 г. (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963). Когато клиентът желае да направи залог на място, той трябва да се обърне
         към агенции, получили надлежно разрешение да събират залози (licensed betting offices, наричани по-нататък „LBO“).

      12      За едно помещение може да бъде получен само един лиценз — или за залагания, или за хазартни игри. В допълнение, условията
         за получаване на лиценз и приложимият по отношение на лицензираните помещения правен режим се променят в зависимост по-специално
         от това дали се продава алкохол и от работното време. Залаганията са запазени за LBO, а хазартните игри — за казината, питейните
         заведения, залите за бинго и игралните зали.

       Спорове в главното производство и преюдициални въпроси
      13      Rank е представляващ член на група регистрирани по ДДС дружества, стопанисваща клубове за бинго и казина в Обединеното кралство,
         в които на клиентите в частност е предоставен достъп до „механизирано бинго с печалби, изплащани в брой“ („mechanised cash
         bingo“, наричано по-нататък „mc-bingo“) и монетни игрални автомати.

      14      След като декларира и плаща на Commissioners ДДС за услугите, предоставени чрез mc-bingo и монетни игрални автомати, Rank
         подава пред Value Added Tax Tribunal, понастоящем First-tier Tribunal (Tax Chamber) (наричан по-нататък „Tribunal“), две искания
         за възстановяване на този данък. Първото се отнася до облагането на mc-bingo между 1 януари 2003 г. и 31 декември 2005 г.,
         а второто — до облагането на монетните игрални автомати между 1 октомври 2002 г. и 5 декември 2005 г.

      15      По същество тези искания се основават на довода, че различните видове mc-bingo и монетни игрални автомати са третирани по
         различен начин в правната уредба за ДДС, въпреки че били сходни, дори идентични от гледна точка на потребителя, и че поради
         това облагането с ДДС на някои видове mc-bingo и монетни игрални автомати нарушавало принципа на данъчен неутралитет.

       Искане относно mc-bingo
      16      Mc-bingo се играе на поредици от няколко игри. Докато размерът на залога се обявява предварително, размерът на печалбата,
         който зависи от броя на участващите в дадена игра играчи, може да се променя по време на един и същи блок игри, а дори и по
         време на първата част от една игра, и не е непременно известен на играчите в момента, когато правят залаганията.

      17      За страните в главното производство е безспорно, че поради препращането в бележка 1, буква б), категория 4 от приложение 9
         към Закона за ДДС от 1994 г. към Закона за хазартните игри от 1968 г., mc-bingo се освобождава от ДДС само ако залогът в играта
         е по-малък или равен на 50 пенса, а печалбата — по-малка или равна на 25 лири стерлинги. Ако обаче едно от тези две условия
         не е изпълнено, въпросната игра не се освобождава от този данък. Безспорно е установено също така, че тези два вида игри на
         mc-bingo са идентични от гледна точка на потребителя. Commissioners обаче поддържа, че след като не е доказано, че споменатото
         различно третиране е засегнало конкуренцията между тези игри, няма никакво нарушение на принципа на данъчен неутралитет.

      18      На 15 май 2008 г. Tribunal постановява решение в полза на Rank. Жалбата на Commissioners срещу това съдебно решение е отхвърлена
         от High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division с решение от 8 юни 2009 г. Commissioners обжалва последното
         решение пред Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Искане относно монетните игрални автомати
      19      Що се отнася до монетните игрални автомати, предвиденото в категория 4, точка 1 от приложение 9 към Закона за ДДС от 1994 г.
         освобождаване от ДДС е неприложимо, ако разглежданият автомат, до който играчът има достъп, е „игрален автомат“ по смисъла
         на бележка 1, буква г) и бележка 3 от категория 4.

      20      В това отношение монетните игрални автомати, стопанисвани от Rank и считани за игрални автомати, спрямо които същевременно
         се прилага част III от Закона за хазартните игри от 1968 г. (наричани по-нататък „игрални автомати по част III“), са сравнявани
         с други два вида монетни игрални автомати, по-специално според това дали по заявка на игралния софтуер, заложен в използвания
         от играча автомат, при играта самият автомат прави избор по случаен принцип.

      21      При облаганите игрални автомати по част III този избор се прави от електронен генератор на случайни числа („electronic random
         number generator“), който е физически вграден в използвания от играча автомат. От друга страна, първият вид сравнявани монетни
         игрални автомати (наричани по-нататък „сравнявани автомати I“) включва автомати, няколко от които са свързани по електронен
         начин с общ и отделен електронен генератор на случайни числа, който обаче се намира в същите помещения, където се намират
         и използваните от играчите терминали.

      22      Вторият вид сравнявани монетни игрални автомати са „терминалите за залагане с фиксиран коефициент“ („fixed odds betting terminals“,
         наричани по-нататък „FOBT“), които може да се инсталират само в LBO. Играчът, който използва FOBT, залага на резултата от
         събитие или от виртуална игра, и по-конкретно в една заредена в софтуера на FOBT „форма“, като въвежда кредити в автомата.
         Резултатът от събитието или от виртуалната игра се определя от електронен генератор на случайни числа, поставен извън помещенията
         на съответната LBO. Спорът за това дали от гледна точка на правната уредба на хазартните игри някои налични във FOBT форми
         позволяват да се „залага“ или да се „играе“ не е разрешен със съдебно решение, тъй като страните постигат споразумение по
         този въпрос. Тъй като не отговарят на определението „игрален автомат“ по смисъла на правото за ДДС, FOBT са освободени от
         този данък. Приходите от тях обаче са облагани с общия данък върху залозите.

      23      Пред Tribunal е безспорно установено, че от гледна точка на потребителя облаганите игрални автомати по част III и сравняваните
         автомати І са сходни. Commissioners обаче в частност оспорва становището, че тези две категории автомати се конкурират помежду
         си и че според националното право сравняваните автомати І действително са освободени от ДДС.

      24      С решение от 19 август 2008 г. Tribunal се произнася по някои спорни въпроси в полза на Rank, като отлага решението си по
         други въпроси за по-късна дата. В това първо решение Tribunal по-специално приема, че сравняваните автомати І са освободени
         от ДДС по силата на националното законодателство. Според Tribunal във всеки случай на практика Commissioners умишлено третира
         сравняваните автомати І като освободени от ДДС.

      25      На 8 юни 2009 г. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division отхвърля жалбата на Commissioners срещу това решение.
         Commissioners обжалва последното решение пред Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), като оспорва по-специално
         съществуването на установена практика за освобождаване от ДДС на сравняваните автомати І.

      26      На 11 декември 2009 г. Tribunal се произнася в полза на Rank по въпросите, по които първоначално отлага своето решение. Що
         се отнася до сравняваните автомати І, той приема, че Commissioners няма как да възрази, че е изпълнила надлежно задълженията
         си („due diligence“), дори споменатите автомати да са били пуснати на пазара едва след като е прието разглежданото национално
         законодателство. Trubunal също така констатира, че е нарушен принципът на данъчен неутралитет по отношение на FOBT, които
         за повечето играчи, погледнато много абстрактно, са сходни на игралните автомати по част III. Според Trubunal и двата вида
         автомати се възприемат единствено като монетни игрални автомати. Разликите са непознати за повечето потребители, т.е. нямат
         значение за тях.

      27      Commissioners обжалва решението от 11 декември 2009 г. пред Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Тази жалба се отнася
         по-специално както до проверката за сходство на облаганите монетни игрални автомати и FOBT, така и до отхвърления довод за
         надлежното изпълнение на задълженията.

       Преюдициални въпроси по дело C-259/10
      28      Като преценява, че разрешаването на спора в главното производство зависи от тълкуването на правото на Съюза, Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Различното третиране по ДДС
      –        на доставки на услуги, които са идентични от гледна точка на потребителя, или
      –        на сходни доставки на услуги, които задоволяват едни и същи нужди на потребителя,
      само по себе си достатъчно ли е, за да се приеме, че е налице нарушение на принципа на данъчен неутралитет, или трябва да
         се вземе предвид (и ако това е така, как)

      а)      правният и икономическият контекст;
      б)      дали е налице конкуренция между идентичните услуги, респективно между сходните услуги; и/или
      в)      дали различното третиране по ДДС е довело до нарушаване на конкуренцията?
      2)      Може ли данъчнозадължено лице, чиито доставки съгласно националното право подлежат на облагане с ДДС (поради упражненото от
         държавата членка дискреционно правомощие по член 13, Б, буква е) от Шеста директива), да иска възстановяване на платения за
         тези доставки ДДС поради нарушение на принципа на данъчен неутралитет, възникнало от третирането по ДДС на други доставки
         („доставки, използвани за сравнение“), ако

      а)      съгласно националното право доставките, използвани за сравнение, подлежат на облагане с ДДС, но
      б)      данъчният орган на държавата членка има практика да третира доставките, използвани за сравнение, като освободени от ДДС?
      3)      Ако отговорът на втория въпрос е утвърдителен, в какво поведение се изразява съответната практика, и по-специално:
      а)      необходимо ли е данъчният орган ясно и недвусмислено да е посочил, че използваните за сравнение доставки ще бъдат третирани
         като освободени от ДДС;

      б)      има ли значение фактът, че към момента, когато данъчният орган е направил такова изявление, той не е преценил всички факти,
         които са релевантни за правилното третиране по ДДС на използваните за сравнение доставки, или не е преценил правилно тези
         факти, и

      в)      има ли значение фактът, че ДДС за използваните за сравнение доставки не е нито деклариран от данъчнозадълженото лице, нито
         е поискан от данъчния орган, но впоследствие данъчният орган се е опитал да събере този ДДС, при спазване на обичайните давностни
         срокове съгласно националното право?

      4)      Ако различното данъчно третиране се дължи на уеднаквена практика на националните данъчни органи, основана на общоприето схващане
         за действителния смисъл на съответните национални правни норми, от значение ли е за наличието на нарушение на принципа на
         данъчен неутралитет, ако:

      а)      впоследствие данъчните органи променят своята практика,
      б)      впоследствие национален съд приеме, че променената практика отразява правилното тълкуване на смисъла на съответните национални
         правни норми,

      в)      принципите на националното и/или европейското право, включително принципът на защита на оправданите правни очаквания, принципът
         на estoppel, принципът на правна сигурност и принципът на забрана за обратно действие, и/или давностните срокове не допускат
         държавата членка да събира ДДС за доставки, които по-рано са били разглеждани като освободени?“.

       Преюдициални въпроси по дело C-260/10
      29      Като преценява, че разрешаването на спора в главното производство зависи от тълкуването на правото на Съюза, Upper Tribunal
         (Tax and Chancery Chamber) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      При упражняване на дискреционната си власт по член 13, Б, буква е) от Шеста директива ДДС, когато държава членка облага с
         ДДС някои видове автомати, използвани за хазартни игри [„игрални автомати по част III“], запазвайки освобождаването на други
         такива автомати (сред които и [FOBT]), когато се твърди, че поради това държавата членка нарушава принципа на данъчен неутралитет:
         при съпоставката на игралните автомати по част ІІІ и FOBT i) определящо или ii) релевантно ли е, че

      а)      с FOBT се осъществяват дейности, класифицирани като „залагане“ по националното право (т.е. дейности, които съответният регулатор
         разглежда като „залагане“ по националното право с цел упражняване на регулаторните си правомощия) и

      б)      с игралните автомати по част ІІІ се осъществяват дейности, попадащи в друга класификация по националното право, а именно „игри“,
      както и че за игрите и залагането се прилагат различни режими на регулиране съгласно уредбата на държавата членка в областта
         на контрола и регулирането на хазартните игри? Ако това е така, кои различия между въпросните режими на регулиране трябва
         да се вземат под внимание от националната юрисдикция?

      2)      Когато се определя дали принципът на данъчен неутралитет изисква едно и също данъчно третиране на упоменатите във въпрос 1
         видове автомати (FOBT и игрални автомати по част ІІІ), какво равнище на абстракция трябва да възприеме националната юрисдикция
         при определяне дали продуктите са сходни? По-конкретно, доколко е релевантно да се вземат под внимание следните аспекти:

      а)      сходствата и различията относно максималните позволени залози и печалби при FOBT и игралните автомати по част ІІІ;
      б)      FOBT могат да се използват за игра само в някои видове лицензирани помещения за залагане, които се различават от лицензираните
         игрални помещения и за които се прилагат регулаторни ограничения, различни от тези за лицензираните игрални помещения (въпреки
         че FOBT и до два игрални автомата по част ІІІ могат да се използват за игра в едно и също лицензирано помещение за залагане);

      в)      възможността за печалба при FOBT е пряко свързана с оповестените фиксирани коефициенти, докато възможността за печалба при
         игралните автомати по част ІІІ в някои случаи може да се променя с помощта на устройство, осигуряващо с течение на времето
         определен процент възвръщаемост на оператора и участника в играта;

      г)      сходствата и различията в наличните форми на FOBT и игралните автомати по част ІІІ;
      д)      сходствата и различията между FOBT и игралните автомати по част ІІІ по отношение на възможното взаимодействие между играча
         и автомата;

      е)      дали посочените по-горе аспекти са известни на повечето участници в игри с автоматите, или тези участници ги считат за релевантни
         или важни;

      ж)      дали разликата в третирането по ДДС е обоснована предвид на някой от посочените аспекти?
      3)      При упражняване на дискреционната си власт по член 13, Б, буква е) от Шеста директива ДДС, когато държава членка освобождава
         хазартните игри от ДДС, но облага с ДДС определена категория автомати, използвани за хазартни игри,

      а)      разполага ли държавата членка по принцип с възможността да възрази на основание надлежното изпълнение на задълженията си срещу
         твърдението, че принципът на данъчен неутралитет е бил нарушен от нея;

      б)      и ако отговорът по буква а) е положителен, кои са релевантните фактори при определяне дали държавата членка има право да се
         ползва от това възражение?“.

      30      С определение на председателя на Съда от 9 август 2010 г. дела C‑259/10 и C‑260/10 са съединени за целите на писмената и устната
         фаза на производството и с оглед на постановяването на решението.

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос, букви б) и в) по дело C‑259/10
      31      С този въпрос Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) по същество иска да се установи дали принципът на данъчен
         неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че различното третиране, що се отнася до ДДС, на две доставки на услуги, които
         са идентични или сходни от гледна точка на потребителя и задоволяват едни и същи негови нужди, е достатъчно, за да се приеме,
         че този принцип е нарушен, или за да е налице такова нарушение, е необходимо още да се установи, че съществува реална конкуренция
         между разглежданите услуги или че конкуренцията е нарушена поради споменатото различно третиране.

      32      Според постоянната съдебна практика принципът на данъчен неутралитет в частност не допуска сходните стоки или доставки на
         услуги, които следователно са в конкуренция помежду си, да се третират по различен начин от гледна точка на ДДС (вж. по-специално
         Решение от 3 май 2001 г. по дело Комисия/Франция, C‑481/98, Recueil, стр. I‑3369, точка 22, Решение от 26 май 2005 г. по дело
         Kingscrest Associates et Montecello, C‑498/03, Recueil, стр. I‑4427, точки 41 и 54, Решение от 10 април 2008 г. по дело Marks &
         Spencer, C‑309/06, Сборник, стр. I‑2283, точка 47 и Решение от 3 март 2011 г. по дело Комисия/Нидерландия, C‑41/09, все още
         непубликувано в Сборника, точка 66).

      33      От това описание на споменатия принцип следва, че сходството между две доставки на услуги води до конкуренция между тях.

      34      Ето защо съществуването на реална конкуренция между две доставки на услуги не е самостоятелно и допълнително условие, за да
         е налице нарушение на принципа на данъчен неутралитет, ако разглежданите доставки са идентични или сходни от гледна точка
         на потребителя и задоволяват едни и същи негови нужди (в този смисъл вж. Решение от 23 октомври 2003 г. по дело Комисия/Германия,
         C‑109/02, Recueil, стр. I‑12691, точки 22 и 23, както и Решение от 17 февруари 2005 г. по дело Linneweber и Akritidis, C‑453/02
         и C‑462/02, Recueil, стр. I‑1131, точки 19—21, 24, 25 и 28).

      35      Същото важи и що се отнася до наличието на нарушение на конкуренцията. Фактът, че две идентични или сходни доставки, които
         задоволяват едни и същи нужди, се третират различно от гледна точка на ДДС, по общо правило води до нарушение на конкуренцията
         (в този смисъл вж. Решение от 29 март 2001 г. по дело Комисия/Франция, C‑404/99, Recueil, стр. I‑2667, точки 46 и 47 и Решение
         от 28 юни 2007 г. по дело JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust и The Association of Investment Trust Companies,
         C‑363/05, Сборник, стр. I‑5517, точки 47—51).

      36      С оглед на предходните съображения на първия въпрос, букви б) и в) по дело C‑259/10 трябва да се отговори, че принципът на
         данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че различното третиране, що се отнася до ДДС, на две доставки на услуги,
         които са идентични или сходни от гледна точка на потребителя и задоволяват едни и същи негови нужди, е достатъчно, за да се
         приеме, че този принцип е нарушен. Ето защо, за да е налице такова нарушение, не е необходимо още да се установи, че съществува
         реална конкуренция между разглежданите услуги или че конкуренцията е нарушена поради споменатото различно третиране.

       По първия въпрос, буква а) по дело C‑259/10 и по първия въпрос по дело C‑260/10
      37      С тези въпроси запитващите юрисдикции по същество искат да се установи — когато е налице различно третиране на две хазартни
         игри от гледна точка на освобождаването от ДДС съгласно член 13, Б, буква е) от Шеста директива — дали принципът на данъчен
         неутралитет трябва да се тълкува в смисъл, че е необходимо да се отчита обстоятелството, че тези две игри попадат в различни
         лицензионни категории и за тях се прилагат различни правни режими в областта на контрола и регулирането.

      38      Съгласно член 13, Б, буква е) от Шеста директива залагането, лотариите и другите форми на хазарт са освободени от ДДС при
         условия и ограничения, постановени от всяка държава членка.

      39      Тъй като ДДС не е лесноприложим за свързаните с хазартни игри сделки, освобождаването, от което те се ползват, е продиктувано
         от практически съображения, а не от желанието да се осигури по-благоприятно третиране в областта на ДДС на тези дейности,
         както е например в случая на някои услуги от общ интерес, предоставяни в социалния сектор (вж. Решение от 13 юли 2006 г. по
         дело United Utilities, C‑89/05, Recueil, стр. I‑6813, точка 23 и Решение от 10 юни 2010 г. по дело Leo-Libera, C‑58/09, все
         още непубликувано в Сборника, точка 24).

      40      От самия текст на член 13, Б, буква е) от Шеста директива следва, че тази разпоредба предоставя на държавите членки широка
         свобода на преценка във връзка с освобождаването или облагането на съответните сделки, като се има предвид, че им разрешава
         да определят условията и ограниченията, които могат да се наложат във връзка с ползването от това освобождаване (вж. Решение
         по дело Leo-Libera, посочено по-горе, точка 26).

      41      Когато обаче държавите членки упражняват правомощието съгласно споменатата разпоредба да определят условията и ограниченията
         на освобождаването и следователно да облагат или не сделки с ДДС, те трябва да спазват принципа на данъчен неутралитет, присъщ
         на общата система на ДДС (вж. Решение от 11 юни 1998 г. по дело Fischer, C‑283/95, Recueil, стр. I‑3369, точка 27 и Решение
         по дело Linneweber и Akritidis, посочено по-горе, точка 24).

      42      Както бе припомнено в точка 32 от настоящото решение, този принцип не допуска сходните доставки на услуги да се третират по
         различен начин от гледна точка на ДДС.

      43      За да се определи дали две доставки на услуги са сходни по смисъла на цитираната в споменатата точка съдебна практика, трябва
         да се държи сметка главно за гледната точка на средния потребител (вж. по аналогия Решение от 25 февруари 1999 г. по дело
         CPP, C‑349/96, Recueil, стр. I‑973, точка 29), като се избягват изкуствени отграничения, основани на незначителни разлики
         (в този смисъл вж. Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точки 22 и 23).

      44      Следователно две доставки на услуги са сходни, когато имат еднакви характеристики и задоволяват едни и същи нужди на потребителя,
         съгласно критерий за сходство при използването, и когато съществуващите различия не влияят съществено върху решението на средния
         потребител да избере едната или другата доставка (в този смисъл вж. Решение от 3 май 2001 г. по дело Комисия/Франция, посочено
         по-горе, точка 27 и по аналогия Решение от 11 август 1995 г. по дело Roders и др., C‑367/93—C‑377/93, Recueil, стр. I‑2229,
         точка 27 и Решение от 27 февруари 2002 г. по дело Комисия/Франция, C‑302/00, Recueil, стр. I‑2055, точка 23).

      45      Според постоянната съдебна практика обаче принципът на данъчен неутралитет не допуска при облагането с ДДС да се прави общо
         разграничение между законните и незаконните сделки (вж. по-специално Решение от 5 юли 1998 г. по дело Mol, 269/86, Recueil,
         стр. 3627, точка 18, Решение от 29 юни 1999 г. по дело Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Recueil, стр. I‑3971, точки 14 и 21
         и Решение от 6 юли 2006 г. по дело Kittel и Recolta Recycling, C‑439/04 и C‑440/04, Recueil, стр. I‑6161, точка 50). От това
         Съдът е направил извод, че държавите членки не могат да предвиждат освобождаване само за хазартните игри, които са законни
         (Решение по дело Fischer, посочено по-горе, точка 28). Следователно въпросът дали организирането на дадена хазартна игра е
         законно или незаконно не може да бъде взет предвид при проверката дали две хазартни игри са сходни.

      46      Пак от практиката на Съда следва, че за преценката дали хазартните игри или автоматите за хазартни игри са сходни, поначало
         ирелевантни са както самоличността на лицата, които стопанисват тези игри и автомати, така и юридическата форма, под която
         те упражняват дейността си (вж. Решение по дело Linneweber и Akritidis, посочено по-горе, точки 25 и 29 и цитираната съдебна
         практика).

      47      В допълнение, от споменатото решение, и по-конкретно от точки 29 и 30 от него, следва, че съществуващите различия между, от
         една страна, питейните заведения и игралните зали, и от друга, лицензираните казина, що се отнася до условията, при които
         хазартните игри са предоставени на разположение в тях, и в частност достъпността от гледна точка на местонахождение и работно
         време и атмосферата в тях, са ирелевантни за въпроса дали посочените игри са сходни.

      48      Накрая, съгласно точки 29 и 30 от посоченото по-горе Решение по дело Fischer обстоятелството, че само единият от двата вида
         хазартни игри се облага с нехармонизиран данък, не дава основание да се заключи, че тези видове хазартни игри не са сходни.
         Всъщност общата система на ДДС би била нарушена, ако при прилагането ѝ държавите членки можеха да правят разграничение според
         това дали съществуват други нехармонизирани данъци.

      49      От изложеното следва, че разликите в правния режим, посочени от запитващите юрисдикции, са без значение за преценката дали
         съответните игри са сходни.

      50      Този извод не се поставя под въпрос с факта, че в някои изключителни случаи Съдът е признал, предвид особеностите на съответните
         сектори, че различията в регулаторната рамка или в правния режим на доставките на разглежданите стоки или услуги — като например
         дали разходът за дадено лекарство подлежи на възстановяване или дали доставчикът е длъжен да предоставя универсална услуга —
         могат да създадат разлика в очите на потребителя от гледна точка на задоволяването на собствените му потребности (вж. Решение
         от 3 май 2001 г. по дело Комисия/Франция, посочено по-горе, точка 27, както и Решение от 23 април 2009 г. по дело TNT Post
         UK, C‑357/07, Сборник, стр. I‑3025, точки 38, 39 и 45).

      51      С оглед на предходните съображения на първия въпрос, буква а) по дело C‑259/10 и на първия въпрос по дело C‑260/10 следва
         да се отговори, че когато е налице различно третиране на две хазартни игри от гледна точка на освобождаването от ДДС съгласно
         член 13, Б, буква е) от Шеста директива, принципът на данъчен неутралитет трябва да се тълкува в смисъл, че не е необходимо
         да се отчита обстоятелството, че тези две игри попадат в различни лицензионни категории и за тях се прилагат различни правни
         режими в областта на контрола и регулирането.

       По втория въпрос по дело C‑260/10
      52      С този въпрос Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) по същество иска да се установи дали — за да се прецени в светлината
         на принципа на данъчен неутралитет дали два вида монетни игрални автомати са сходни и е необходимо да бъдат третирани по еднакъв
         начин, що се отнася до ДДС — следва да се отчитат разликите в минималните и максималните залози и печалби, шансовете за печалба,
         наличните форми и възможното взаимодействие между играча и монетния игрален автомат.

      53      Най-напред следва да се констатира, че принципът на данъчен неутралитет не би могъл да се тълкува в смисъл, че залаганията,
         лотариите и другите форми на хазарт трябва да се разглеждат като сходни доставки по смисъла на този принцип, тъй като в противен
         случай член 13, Б, буква е) от Шеста директива и широката свобода на преценка, призната от тази разпоредба на държавите членки
         и напомнена в точка 40 от настоящото решение, биха се оказали лишени от всякакво полезно действие. Ето защо всяка държава
         членка може да ограничи освобождаването от ДДС само до определени форми на хазартни игри (в този смисъл вж. Решение по дело
         Leo-Libera, посочено по-горе, точка 35).

      54      От посоченото решение следва, че споменатият принцип не е нарушен, когато дадена държава членка облага с ДДС доставките, извършени
         чрез монетни игрални автомати, като същевременно освобождава от този данък залаганията върху резултатите от състезания с коне,
         залаганията с фиксиран коефициент, лотариите и тиражите (вж. в този смисъл Решение по дело Leo-Libera, посочено по-горе, точки
         9, 10 и 36).

      55      За да не бъде обаче принципът на данъчен неутралитет лишен от смисъл и за да не се наруши общата система на ДДС, различното
         третиране по ДДС не може да се основава на различия между детайли в структурата, условията или правилата на съответните хазартни
         игри, които попадат в една и съща категория игри — на монетните игрални автомати.

      56      От точки 43 и 44 от настоящото решение следва, че проверката дали облаганите по различен начин хазартни игри са сходни, която
         националният съд трябва да направи, след като съобрази обстоятелствата в конкретния случай (вж. в този смисъл Решение от 27 април
         2006 г. по дело Solleveld и van den Hout-van Eijnsbergen, C‑443/04 и C‑444/04, Recueil, стр. I‑3617, точки 42 и 45 и Решение
         по дело Marks & Spencer, посочено по-горе, точка 48), трябва да се извърши от гледна точка на средния потребител и да се отчетат
         релевантните или важните обстоятелства, които могат да съществено да повлияят върху решението му да избере едната или другата
         хазартна игра.

      57      В това отношение, при положение че притегателността на хазартните игри се състои главно във възможността да се печели, разликите
         в минималните и максималните залози и печалби, шансовете за печалба, наличните форми и възможното взаимодействие между играча
         и монетния игрален автомат могат съществено да повлияят върху решението на средния потребител.

      58      С оглед на предходните съображения на втория въпрос по дело C‑260/10 следва да се отговори, че за да се прецени в светлината
         на принципа на данъчен неутралитет дали два вида монетни игрални автомати са сходни и е необходимо да бъдат третирани по еднакъв
         начин, що се отнася до ДДС, трябва да се провери дали употребата на тези видове игрални автомати от гледна точка на средния
         потребител е сходна и задоволява едни и същи негови нужди, като обстоятелствата, които могат да се съобразят в това отношение,
         са по-специално минималните и максималните залози и печалби и шансовете за печалба.

       По втория въпрос по дело C‑259/10
      59      С втория въпрос по дело C‑259/10 Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) по същество иска да се установи дали принципът
         на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че данъчнозадълженото лице може да иска възстановяване на платения по
         някои доставки на услуги ДДС, като твърди, че е налице нарушение на този принцип, при положение че данъчните органи на съответната
         държава членка на практика са третирали сходни доставки на услуги като освободени доставки, въпреки че според релевантното
         национално законодателство те не са освободени от ДДС.

      60      Този въпрос се отнася до изтъкнатия от Commissioners довод в спора по главното производство, че облагането на игралните автомати
         по част ІІІ не нарушава принципа на данъчен неутралитет, тъй като по силата на нормите на Закона за ДДС от 1994 г. сравняваните
         автомати І повече не се освобождават от ДДС, въпреки признанието на Commissioners, че през разглежданите в главното производство
         години не е облагала с ДДС тези автомати.

      61      В това отношение следва да се напомни, че принципът на данъчен неутралитет е израз в областта на ДДС на принципа на равно
         третиране (вж. по-специално Решение от 29 октомври 2009 г. по дело NCC Construction Danmark, C‑174/08, Сборник, стр. I‑10567,
         точка 41 и Решение от 10 юни 2010 г. по дело CopyGene, C‑262/08, все още непубликувано в Сборника, точка 64).

      62      Въпреки че публичната администрация, която следва обща практика, може да бъде обвързана от тази практика (вж. в този смисъл
         Решение от 21 януари 1987 г. по дело Ferriera Valsabbia/Комисия, 268/84, Recueil, стр. 353, точки 14 и 15 и Решение от 28 юни
         2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425,
         точка 211), принципът на равно третиране все пак трябва да се съчетава със спазването на принципа на законност, съгласно който
         никой не може да се позовава в своя полза на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго (в този смисъл вж. Решение
         от 9 октомври 1984 г. по дело Witte/Парламент, 188/83, Recueil, стр. 3465, точка 15, Решение от 4 юли 1985 г. по дело Williams/Сметна
         палата, 134/84, Recueil, стр. 2225, точка 14 и Решение от 10 март 2011 г. по дело Agencja Wydawnicza Technopol/СХВП, C‑51/10 P,
         все още непубликувано в Сборника, точки 75 и 76).

      63      От изложеното следва, че данъчнозадълженото лице не може да иска определена доставка да бъде третирана от данъчна гледна точка
         по един и същи начин с друга доставка, когато това третиране противоречи на релевантното национално законодателство.

      64      Ето защо на втория въпрос по дело C‑259/10 трябва да се отговори, че принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува
         в смисъл, че данъчнозадълженото лице не би могло да иска възстановяване на платения по някои доставки на услуги ДДС, като
         твърди, че е налице нарушение на този принцип, при положение че данъчните органи на съответната държава членка на практика
         са третирали сходни доставки на услуги като освободени доставки, въпреки че според релевантното национално законодателство
         те не са освободени от ДДС.

      65      С оглед на този отговор не следва да се отговаря на третия и четвъртия въпрос, поставени по дело C‑259/10.

       По третия въпрос по дело C‑260/10
      66      С този въпрос Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) по същество иска да се установи дали принципът на данъчен неутралитет
         трябва да се тълкува в смисъл, че при искане за възстановяване на ДДС, основано на нарушение на този принцип, държавата членка,
         която е упражнила правото си на преценка по член 13, Б, буква е) от Шеста директива и е освободила от ДДС предоставянето на
         достъп до съоръженията за игра на хазартни игри, но е изключила от това освобождаване категория автомати, отговарящи на някои
         критерии, може да възрази, че е изпълнила надлежно задълженията си във връзка с въвеждането на нов вид автомати, които не
         отговарят на тези критерии.

      67      Този въпрос се отнася до довода на Commissioners, че към момента на приемане на разглежданите в главното производство национални
         разпоредби, които изключват игралните автомати по част ІІІ от освобождаване с ДДС на хазартните игри, не е имало сходни игрални
         автомати, които са били освободени. Разликата в третирането на сходните автомати се появила едва впоследствие, поради въвеждането
         на нов вид монетни игрални автомати, за които данъчните органи научили известно време след пускането им в продажба. Следователно
         Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия изпълнило надлежно задълженията си, като приело в разумен срок подходящи
         мерки за прекратяване на различното данъчно третиране.

      68      В това отношение най-напред следва да се напомни, че когато условията или ограниченията, които една държава членка поставя
         за освобождаване от ДДС на хазартните игри, противоречат на принципа на данъчен неутралитет, споменатата държава членка не
         може да се позовава на тези условия или ограничения, за да откаже на оператора на хазартни игри освобождаване, което той може
         законно да иска по силата на Шеста директива (вж. Решение по дело Linneweber и Akritidis, посочено по-горе, точка 37).

      69      Ето защо член 13, Б, буква е) от Шеста директива има непосредствено действие, в смисъл че операторът на хазартни игри или
         игрални автомати може да се позовава на тази разпоредба пред националните юрисдикции, за да изключи прилагането на норми на
         вътрешното право, несъвместими с тази разпоредба (вж. Решение по дело Linneweber и Akritidis, посочено по-горе, точка 38).

      70      Непосредственото действие на дадена разпоредба на директива не зависи нито от наличието на умишлено или допуснато по небрежност
         нарушение от съответната държава членка при транспонирането на разглежданата директива, нито от наличието на достатъчно съществено
         нарушение на правото на Съюза (в този смисъл вж. Решение от 11 юли 2002 г. по дело Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, стр. I‑6325,
         точки 25 и 27, Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01, Recueil, стр. I‑8835, точка 103 и
         Решение от 10 април 2008 г. по дело Marks & Spencer, посочено по-горе, точка 36).

      71      В допълнение, трябва да се отчита фактът, че съгласно разглежданото национално законодателство предоставянето на достъп до
         съоръженията за събиране на залози или за хазартни игри по принцип е освободено от ДДС, с изключение на предоставянето на
         достъп до игрални автомати, отговарящи на някои критерии. Установяването на такива отграничителни критерии изключва възможността
         на държавата членка да твърди, че според нея няма автомати, които не отговарят на тези критерии, и че тя дори не е била длъжна
         да държи сметка за евентуалното въвеждане на такива автомати.

      72      Освен това от акта за преюдициално запитване и от становището на правителството на Обединеното кралство е видно, че Gaming
         Board, регулаторният орган за хазартните игри и следователно административна структура на съответната държава членка, е бил
         информиран за наличието на нови монетни игрални автомати още преди те да бъдат пуснати в търговска употреба.

      73      С оглед на тези аспекти не може да се приеме доводът на Commissioners, основан на последващото узнаване от данъчните органи
         за споменатото наличие, за да се оправдае различното третиране на два вида монетни игрални автомати през определен период.

      74      Ето защо на третия въпрос по дело C-260/10 трябва да се отговори, че принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува
         в смисъл, че при искане за възстановяване на ДДС, основано на нарушение на този принцип, държавата членка, която е упражнила
         правото си на преценка по член 13, Б, буква е) от Шеста директива и е освободила от ДДС предоставянето на достъп до съоръженията
         за игра на хазартни игри, но е изключила от това освобождаване категория автомати, отговарящи на някои критерии, не би могла
         да възрази, че е изпълнила надлежно задълженията си във връзка с въвеждането на нов вид автомати, които не отговарят на тези
         критерии.

       По съдебните разноски
      75      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      1)      Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че различното третиране, що се отнася до данък върху добавената
            стойност, на две доставки на услуги, които са идентични или сходни от гледна точка на потребителя и задоволяват едни и същи
            негови нужди, е достатъчно, за да се приеме, че този принцип е нарушен. Ето защо, за да е налице такова нарушение, не е необходимо
            още да се установи, че съществува реална конкуренция между разглежданите услуги или че конкуренцията е нарушена поради споменатото
            различно третиране.
      2)      Когато е налице различно третиране на две хазартни игри от гледна точка на освобождаването от данък върху добавената стойност
            съгласно член 13, Б, буква е) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата
            на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа,
            принципът на данъчен неутралитет трябва да се тълкува в смисъл, че не е необходимо да се отчита обстоятелството, че тези две
            игри попадат в различни лицензионни категории и за тях се прилагат различни правни режими в областта на контрола и регулирането.
      3)      За да се прецени в светлината на принципа на данъчен неутралитет дали два вида монетни игрални автомати са сходни и е необходимо
            да бъдат третирани по еднакъв начин, що се отнася до данък върху добавената стойност, трябва да се провери дали употребата
            на тези видове игрални автомати от гледна точка на средния потребител е сходна и задоволява едни и същи негови нужди, като
            обстоятелствата, които могат да се съобразят в това отношение, са по-специално минималните и максималните залози и печалби
            и шансовете за печалба.
      4)      Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че данъчнозадълженото лице не би могло да иска възстановяване
            на платения по някои доставки на услуги данък върху добавената стойност, като твърди, че е налице нарушение на този принцип,
            при положение че данъчните органи на съответната държава членка на практика са третирали сходни доставки на услуги като освободени
            доставки, въпреки че според релевантното национално законодателство те не са освободени от данък върху добавената стойност.
      5)      Принципът на данъчен неутралитет следва да се тълкува в смисъл, че при искане за възстановяване на данък върху добавената
            стойност, основано на нарушение на този принцип, държавата членка, която е упражнила правото си на преценка по член 13, Б,
            буква е) от Шеста директива 77/388 и е освободила от данък върху добавената стойност предоставянето на достъп до съоръженията
            за игра на хазартни игри, но е изключила от това освобождаване категория автомати, отговарящи на някои критерии, не би могла
            да възрази, че е изпълнила надлежно задълженията си във връзка с въвеждането на нов вид автомати, които не отговарят на тези
            критерии.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда (първи състав) от 17 юли 1997 г. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG срещу Land Baden-Württemberg. # Искане за преюдициално заключение: Bundesverwaltungsgericht - Германия. # Дело C-17/96.


Решение на Съда (пети състав) от 23 октомври 1985 г. # Riseria Modenese Srl Съвет и Комисия на Европейските общности и Birra Peroni SpA. # Ярма - Извъндоговорна отговорност. # Дело 267/80 rév.