Решение на Съда (втори състав) от 15 юли 2004 г.#Douwe Egberts NV срещу Westrom Pharma NV и Christophe Souranis, ("Établissements FICS") и Douwe Egberts NV срещу FICS-World BVBA.#Искане за преюдициално заключение: Rechtbank van Koophandel te Hasselt - Белгия.#Сближаване на законодателствата.#Дело C-239/02.


Решение на Съда (шести състав) от 18 май 2000 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Директива 92/49/ЕИО. # Дело C-206/98.


Решение на Общия съд (пети състав) от 6 май 2013 г.#A+P Kieffer Omnitec Sàrl срещу Европейска комисия.#Обществени поръчки за услуги — Процедура за възлагане на обществени поръчки — Поддръжка на инсталациите HVAC, sprinkler и хидро-санитарните инсталации на сградата „Joseph Bech“ в Люксембург — Отхвърляне на офертата на оферент — Равно третиране — Прозрачност — Пропорционалност — Явна грешка в преценката — Задължение за мотивиране.#Дело T‑288/11.


title: Решение на Съда (втори състав) от 28 юли 2011 г.#Synthon BV срещу Merz Pharma GmbH & Co. KGaA.#Искане за преюдициално заключение: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) - Обединеното кралство.#Патентно право - Лекарствени продукти - Сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти - Регламент (ЕИО) № 1768/92 - Член 2 - Приложно поле - Предвидена от Директива 65/65/ЕИО проверка за безопасност и за ефикасност - Липса - Недействителност на сертификата.#Дело C-195/09.

text:
      Дело C-195/09
      Synthon BV
      срещу
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA
      (Преюдициално запитване, отправено от High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court)
      „Патентно право — Лекарствени продукти — Сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти — Регламент (ЕИО) № 1768/92 — Член 2 — Приложно поле — Предвидена от Директива 65/65/ЕИО проверка за безопасност и за ефикасност — Липса — Недействителност на сертификата“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Еднаква правна уредба — Индустриална и търговска собственост — Патентно право — Сертификат
            за допълнителна закрила на лекарствените продукти — Приложно поле — Продукт, пуснат на пазара, преди за него да е получено
            разрешително за пускане на пазара, съобразено с Директива 65/65 — Изключване
      (член 2 от Регламент № 1768/92 на Съвета; Директива 65/65 на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Еднаква правна уредба — Индустриална и търговска собственост — Патентно право — Сертификат
            за допълнителна закрила на лекарствените продукти — Издаване за продукт, който не попада в приложното поле на Регламент № 1768 —
            Недействителност на сертификата
      (членове 2, 3 и 15 от Регламент № 1768/92 на Съвета)
      1.        Член 2 от Регламент № 1768/92 относно създаването на сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти трябва да
         се тълкува в смисъл, че продукт — който като лекарствен продукт за хуманна употреба е пуснат на пазара в Европейската общност,
         преди за него да е получено разрешително за пускане на пазара, съобразено с Директива 65/65 относно сближаването на законовите,
         подзаконовите и административните разпоредби, свързани с патентованите лекарствени продукти, и по-конкретно без да е преминал
         проверка за безопасност и за ефикасност — не попада в приложното поле на този регламент и следователно за него не може да
         бъде издаден сертификат за допълнителна закрила.

      Всъщност от посочената разпоредба следва, че сертификат за допълнителна закрила може да бъде издаден единствено за продукт,
         който е защитен с действащ патент на територията на съответната държава членка и за който е получено разрешително за пускане
         на пазара, след като, преди да бъде пуснат на пазара в Общността като лекарствен продукт, спрямо същия е приложена административна
         процедура за издаване на разрешително съгласно Директива 65/65, включваща извършването на проверка за безопасност и за ефикасност.

      (вж. точки 44 и 51; точка 1 от диспозитива)
      2.        Сертификатът за допълнителна закрила, издаден за продукт, който не попада в приложното поле на Регламент № 1768/92 относно
         създаването на сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти, както то е определено в член 2 от същия, е недействителен.

      Макар от текста или от генезиса на член 15, параграф 1 от споменатия регламент да не е възможно да се направи извод, че списъкът
         на посочените в него основания за недействителност на сертификат за допълнителна закрила не е изчерпателен, нарушаването на
         някой от членовете от Регламента, който не е споменат в тази разпоредба, може да доведе до недействителност на въпросния сертификат
         поради връзката му с член 3 от същия регламент. Всъщност понятието „продукт“ в член 3 задължително се отнася до продукт, който
         попада в приложното поле на Регламент № 1768/92, както то е определено в член 2 от последния. Ето защо издаването на посочения
         сертификат за продукт, който не попада в това приложно поле, нарушава обхвата на понятието „продукт“ и при такива условия
         сертификатът е недействителен по силата на член 15 от Регламент № 1768/92.

      (вж. точки 55—57; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      28 юли 2011 година(*)

      „Патентно право — Лекарствени продукти — Сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти — Регламент (ЕИО) № 1768/92 — Член 2 — Приложно поле — Предвидена от Директива 65/65/ЕИО проверка за безопасност и за ефикасност — Липса — Недействителност на сертификата“
      По дело C‑195/09
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от High Court of Justice (England & Wales), Chancery
         Division (Patents Court), (Обединеното кралство) с акт от 3 април 2009 г., постъпил в Съда на 29 май 2009 г., в рамките на
         производство по дело

      Synthon BV
      срещу
      Merz Pharma GmbH & Co. KGaA,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н J. N. Cunha Rodrigues, председател на състава, г‑н Ал. Арабаджиев, г‑н A. Rosas, г‑н U. Lõhmus (докладчик)
         и г‑жа P. Lindh, съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑жа L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 декември 2010 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Synthon BV, от г‑н R. Williams, barrister, и адв. M. Herschdorfer, advocaat,
      –        за Merz Pharma GmbH & Co. KGaA, от адв. A. von Falck, Rechtsanwalt, и г‑н R. Anderson, solicitor-advocate,
      –        за Европейската комисия, от г‑н H. Krämer, в качеството на представител,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 31 март 2011 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 2, 13 и 19 от Регламент (ЕИО) № 1768/92 на Съвета от 18 юни 1992
         година относно създаването на сертификат за допълнителна закрила на лекарствените продукти (ОВ L 182, стр. 1; Специално издание
         на български език, 2007 г., глава 13, том 11, стр. 130), изменен с Акта относно условията за присъединяване на Република Австрия,
         Република Финландия и Кралство Швеция и промените в договорите, на които се основава Европейският съюз (ОВ C 241, 1994 г.,
         стр. 21 и ОВ L 1, 1995 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент № 1768/92“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Synthon BV (наричано по-нататък „Synthon“) и Merz Pharma GmbH & Co. KGaA (наричано
         по-нататък „Merz“) във връзка със сертификата за допълнителна закрила (наричан по-нататък „СДЗ“), издаден за продукт с наименованието
         „мемантин“ (наричан по-нататък „мемантин“).

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
       Регламент № 1768/92
      3        Съображения първо—четвърто и осмо от Регламент № 1768/92 гласят:

      „като има предвид, че изследванията във фармацевтичната област допринасят по решителен начин за непрекъснатото подобряване
         на общественото здраве;

      като има предвид, че разработването на лекарствени продукти в Общността и в Европа, и в частност на тези, които са резултат
         на продължително и скъпо изследване, ще продължава само ако са обхванати от благоприятно законодателство, предвиждащо достатъчна
         закрила, която насърчава подобно изследване;

      като има предвид, че в днешно време периодът, който изтича между подаването на заявка за патент за нов лекарствен продукт
         и [издаването на разрешително] за пускане на пазара [наричано по-нататък „РПП“] на посочения лекарствен продукт, намалява
         предоставяната от патента ефективна закрила до срок, който е недостатъчен за амортизиране на направените в изследването инвестиции;

      като има предвид, че тези обстоятелства водят до недостатъчност на закрилата, което ощетява фармацевтичните изследвания;
      […]
      като има предвид, че срокът на предоставената със [СДЗ] закрила трябва да е така определен, че да осигурява достатъчна ефективна
         закрила; като има предвид, че за целта притежателят едновременно на патент и на [СДЗ] трябва да може да се ползва от общо
         максимум петнадесет години от изключителните права, считано от датата на първото [РПП] на въпросния медикамент в Общността.“

      4        Член 1 от Регламент № 1768/92, озаглавен „Определения“, предвижда:

      „По смисъла на настоящия регламент:
      […]
      б)      „продукт“ е активната съставка или комбинация от активни съставки на лекарствен продукт;
      […]“
      5        Член 2 от този регламент, озаглавен „Приложно поле“, има следния текст:

      „Всеки продукт, защитен с патент на територията на държава членка и подлежащ в качеството на лекарствен продукт, преди пускането
         му на пазара, на [административна] процедура за [издаване на] разрешително по силата на Директива 65/65/ЕИО [на Съвета от
         26 януари 1965 година относно сближаването на законовите, подзаконови и административни разпоредби, свързани с патентованите
         лекарствени продукти (ОВ L 22, стр. 369), изменена с Директива 89/341/ЕИО на Съвета от 3 май 1989 г. (ОВ L 142, стр. 11, наричана
         по-нататък „Директива 65/65“)] или на Директива 81/851/ЕИО [на Съвета от 28 септември 1981 година относно сближаването на
         законодателствата на държавите членки, свързани с ветеринарните лекарствени продукти (ОВ L 317, стр. 1), изменена с Директива
         90/676/ЕИО на Съвета от 13 декември 1990 г. (ОВ L 373, стр. 15)], може при условията и по реда, предвидени в настоящия регламент,
         да бъде предмет на [СДЗ].“

      6        Член 3 от споменатия регламент, озаглавен „Условия за получаване на [СДЗ]“, предвижда:

      „[СДЗ] се издава, ако в държавата членка, в която е подадена заявката, посочен[а] в член 7, и към датата на тази заявка:
      а)      продуктът е защитен с основен патент, който е в сила;
      б)      продуктът в качеството на лекарствен продукт е получил валидно в момента [РПП] съгласно Директива [65/65] или Директива [81/851],
         според случая. […];

      в)      продуктът не е бил преди това предмет на [СДЗ];
      г)      разрешителното, посочено в буква б), е първо [РПП] на продукта в качеството на лекарствен продукт.“
      7        Член 4 от същия регламент, озаглавен „Предмет на закрилата“, предвижда:

      „В рамките на закрилата, осигурявана с основния патент, закрилата, осигурявана със [СДЗ], се разпростира върху самия продукт,
         обхванат от [РПП] на съответния лекарствен продукт, за всяка употреба на продукта в качеството на лекарствен продукт, която
         е била разрешена преди изтичането на [СДЗ]“.

      8        Съгласно член 8, параграф 1 от Регламент № 1768/92 заявката за СДЗ трябва да съдържа:

      „а)      молба за издаване на [СДЗ], в която е посочено:
      […]
      iv)      номерът и датата на първото [РПП] на продукта, предвидено в член 3, буква б), и доколкото последното не е първо [РПП] в Общността,
         номерът и датата на това разрешително;

      б)      копие от [РПП], посочено в член 3, буква б), с което продуктът се идентифицира и което включва номер и дата на разрешителното,
         както и кратко описание на характеристиките на продукта съгласно член 4а от Директива [65/65] или член 5а от Директива [81/851];

      в)      ако посоченото в буква б) разрешително не е първо [РПП] на продукта в качеството на лекарствен продукт в Общността, то трябва
         да има обозначение за идентичността на така разрешения продукт и на законовата разпоредба, по силата на която се е състояла
         тази процедура на разрешаване, както и копие на публикацията на това разрешително в съответното официално издание.“

      9        Член 9 от същия регламент, озаглавен „Подаване на заявка за [СДЗ]“, предвижда:

      „1.      Заявката за [СДЗ] трябва да се подаде до компетентната служба за индустриална собственост на държавата членка, която е издала
         или за която е издаден основният патент и в която е получено [РПП], предвидено в член 3, буква б), освен ако държавата членка
         не посочи друг орган за тази цел.

      2.      Съобщение за заявката за [СДЗ] се публикува от посочения в параграф 1 орган. Това съобщение трябва да съдържа най-малко следните
         данни:

      […]
      г)      номера и датата на [РПП], посочено в член 3, буква б), както и продукта, който идентифицира;
      д)      според случая, номера и датата на първото [РПП] в Общността.“
      10      Член 11, параграф 1, букви г) и д) от споменатия регламент предвижда, че в съобщението за издаване на СДЗ, публикувано от
         споменатия в член 9, параграф 1 от Регламента орган, трябва да фигурират номерът и датата на РПП, посочено в член 3, буква б)
         от същия регламент, продуктът, който то идентифицира, както и, според случая, номерът и датата на първото РПП в Общността.

      11      Член 13 от Регламент № 1768/92, свързан със срока на действие на СДЗ, предвижда:

      „1.      [СДЗ] има действие от края на законния срок на основния патент за срок, равен на периода от датата на подаване на заявката
         за основен патент до датата на първото [РПП] в Общността, намален с период от пет години.

      2.      Независимо от параграф 1, срокът на [СДЗ] не може да надхвърля пет години, считано от датата, от която [сертификатът] има
         ефект.“

      12      Член 15 от този регламент гласи:

      „1.      [СДЗ] е недействителен:
      а)      ако е издаден в противоречие с разпоредбите на член 3;
      […]
      2.      Всяко лице може да подаде молба или искане за [обявяване на] недействителност [на СДЗ] пред компетентната […] по силата на
         националното законодателство [инстанция да обяви] недействителността на съответния основен патент.“

      13      Член 19 от споменатия регламент, свързан с преходните разпоредби, предвижда:

      „1.      [СДЗ може да получи всеки продукт, който] към датата на [присъединяване] е […] защитен[…] от действащ [основен] патент и[…]
         за ко[й]то [като лекарствен продукт първото РПП в Общността или на територията на Австрия, Финландия или Швеция е получено
         след 1 януари 1985 г.] […]

      За издаване на [СДЗ] в Дания, Германия и Финландия датата 1 януари 1985 г. се заменя с 1 януари 1988 г.
      […]
      2.      Заявката за [СДЗ], посочена в член 1, трябва да се представи [в срок от] шест месеца след датата на влизане в сила на настоящия
         регламент.“

       Директива 65/65
      14      Глава II от отменената Директива 65/65, озаглавена „[РПП] на лекарствени продукти“, включва членове 3—10.

      15      Член 3 от Директива 65/65 предвижда:

      „Никой лекарствен продукт не може да бъде пуснат на пазара в държава членка без предварително разрешение на компетентните
         органи в тази държава.“ [неофициален превод]

      16      В член 4, втора алинея от същата директива са изброени данните и документите, които следва да бъдат представени заедно със
         заявката за издаване на РПП, сред които в частност е резултатът от проверката за безопасност и за ефикасност на съответния
         лекарствен продукт, т.е. резултатите от физикохимичните, биологичните или микробиологичните, фармакологичните и токсикологичните,
         както и клиничните изпитания.

      17      Съгласно член 5 от споменатата директива РПП се отказва, ако „след проверка на данните и документите, изброени в член 4, лекарственият
         продукт се окаже вреден при нормални условия на употреба или ако той не притежава терапевтичен ефект или последният е недостатъчно
         доказан от заявителя, или ако количественото и качественото съдържание на лекарствения продукт не отговарят на декларираното“
         [неофициален превод]. Разрешение се отказва и „ако данните и документите, представени в подкрепа на заявката, не отговарят
         на изискванията на член 4“. [неофициален превод]

      18      Член 24 от същата директива гласи:

      „Предвиденият в настоящата директива режим ще се приложи постепенно към лекарствените продукти, за които е получено [РПП]
         по силата на предходни разпоредби, в сроковете и при условията, определени в член 39, параграфи 2 и 3 от Втора директива 75/319/ЕИО
         [на Съвета от 20 май 1975 година относно сближаването на законовите, подзаконови и административни разпоредби, свързани с
         патентованите лекарствени продукти (ОВ L 147, стр. 13)].“ [неофициален превод]

       Директива 75/319
      19      От член 39, параграф 2 от Директива 75/319 е видно, че даденият на държавите членки срок, за да прилагат постепенно разпоредбите
         на тази директива към лекарствените продукти, пуснати на пазара по силата на предходни разпоредби, е изтекъл на 21 май 1990 г.

      20      Съгласно член 39, параграф 3 от същата директива най-късно до 21 май 1978 г. държавите членки е трябвало да информират Комисията
         на Европейските общности за броя на лекарствените продукти, към които се прилага член 39, параграф 2, а всяка следваща година —
         за броя на лекарствените продукти, за които все още не е издадено предвиденото в член 3 от Директива 65/65 РПП.

       Националните законодателства
      21      В Германия по силата на член 3, параграф 7 от Закона за реформа на законодателството в областта на лекарствените продукти
         („Gesetz zur Neuordnung des Arzneimittelrechts“) от 24 август 1976 г. (наричан по-нататък „германският закон от 1976 г.“),
         който транспонира Директива 65/65, за вече пуснатите на пазара на тази държава членка продукти, които все още са на този пазар
         към 1 януари 1978 г. — датата на влизане в сила на посочения закон, — автоматично се издава разрешително, което дава възможност
         да продължи търговията с тях, без да се извършва друга проверка, при условие че за тези продукти е направено уведомление.
         Ако уведомлението е направено през шестте месеца преди 1 януари 1978 г., разрешителното остава в сила за период от дванадесет
         години, считано от тази дата.

      22      В Люксембург разпоредбите на Директива 65/65 са транспонирани със Закона от 11 април 1983 година за пускането на пазара и
         рекламата на фармацевтични продукти и на готови лекарствени продукти (Mémorial A 1983 г., стр. 702, наричан по-нататък „люксембургският
         закон от 1983 г.“). Наредбата на Великото херцогство от 29 април 1983 г. предвижда условията за привеждане в действие на този
         закон.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      23      От преписката е видно, че още преди 1 септември 1976 г. Merz продава на германския пазар „мемантин“, като лекарствен продукт
         за хуманна употреба, под марката „Akatinol“. За този лекарствен продукт, използван за лечение на болестта на Паркинсон и за
         други приложения, е издадено разрешително в съответствие с германското законодателство към 1961 г., което не предвижда извършването
         на проверка за безопасност и за ефикасност на лекарствените продукти. По силата на член 3, параграф 7 от германския закон
         от 1976 г. за продукта „мемантин“ е издадено РПП в Германия (наричано по-нататък „германското РПП“), без да са проведени процедурите,
         изисквани от Директива 65/65.

      24      На 30 юни 1983 г. Merz подава пред компетентните люксембургски органи заявка за РПП за споменатия лекарствен продукт, което
         е издадено на 19 септември 1983 г. (наричано по-нататък „люксембургското РПП“) въз основа на люксембургския закон от 1983 г.
         Посочените органи обаче се позовават на издаденото по-рано германско РПП и не извършват проверка за безопасност и за ефикасност
         на продукта „мемантин“.

      25      На 14 април 1989 г. Merz подава заявка за европейски патент за продукта „мемантин хидрохлорид“. В акта за преюдициално запитване
         се уточнява, че този патент е издаден — въпреки факта, че продуктът „мемантин“ вече е на пазара — по съображение, че обхваща
         втора медицинска употреба на въпросния продукт, и по-конкретно за приготвянето на лекарствен продукт за лечение на болестта
         на Алцхаймер. Споменатият патент изтича на 13 април 2009 г.

      26      Според акта за преюдициално запитване германското и люксембургското РПП са оттеглени, когато на 15 май 2002 г. по силата на
         Регламент (ЕИО) № 2309/93 на Съвета от 22 юли 1993 година относно установяване на процедури на Общността за разрешаване и
         контрол на лекарствени продукти за хуманна и ветеринарна употреба и относно създаване на Европейска агенция за оценка на лекарствените
         продукти (ОВ L 214, стр. 1) на H. Lundbeck A/S — лицензополучател на Merz — са издадени няколко действащи на територията на
         Европейската общност РПП (наричани по-нататък „РПП от 2002 г.“). Разрешителното е издадено за лекарствения продукт „Ebixa“ —
         марка, която се използва за търговията с „мемантин“ за втората му медицинска употреба. От представените от Merz писмени становища
         е видно, че преди да бъде издадено разрешителното, Европейската агенция за оценка на лекарствените продукти е извършила проверка
         за безопасност и за ефикасност на продукта „Ebixa“ в съответствие с Директива 65/65.

      27      На 13 ноември 2002 г. Merz подава пред Патентното ведомство на Обединеното кралство заявка за СДЗ за продукта „мемантин“.
         В заявката си Merz посочва действащия в Обединеното кралство основен патент и РПП от 2002 г., без да споменава германското
         или люксембургското РПП. СДЗ е издаден на 14 август 2003 г. за срок от пет години.

      28      С жалбата си пред High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) Synthon, производител на генерични
         лекарствени продукти, моли посоченият СДЗ да бъде обявен за недействителен или да се постанови, че срокът на закрилата, който
         той предоставя, е „нулев“.

      29      Тъй като има съмнения както относно приложното поле на Регламент № 1768/92, така и относно определението на понятието „първо
         РПП в Общността“ по смисъла на членове 13 и 19 от този регламент, High Court of Justice решава да спре производството и да
         постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Представлява ли дадено разрешително „първо [РПП] в Общността“ по смисъла на членове 13 и 19 от Регламент [№ 1768/92], ако
         е издадено въз основа на съобразена с Директива [65/65] национална разпоредба, или е необходимо освен това да се установи,
         че предоставяйки въпросното разрешително, националният орган е извършил оценка на данни, така както се изисква според предвидената
         в тази директива административна процедура?

      2)      По смисъла на членове 13 и 19 от Регламент [№ 1768/92] включва ли изразът „първо [РПП] в Общността“ разрешителните, за които
         според националното право е било допуснато да съществуват едновременно с разрешителен режим, съобразен с Директива [65/65]?

      3)      Попада ли в приложното поле на Регламент [№ 1768/92], така както е определено в член 2, продукт, за който е разрешено да бъде
         пуснат на пазара за първи път в ЕИО, без да премине през предвидената в Директива [65/65] административна процедура?

      4)      Ако не, недействителен ли е издаденият във връзка с такъв продукт [СДЗ]?“
       По искането за възобновяване на устната фаза на производството
      30      С писмо от 25 май 2011 г. Merz моли устната фаза на производството да бъде възобновена, като по същество изтъква, че в заключението
         си генералният адвокат разглежда въпроса за втората медицинска употреба на продукта — въпрос, повдигнат от Комисията в производството,
         при което е постановено Решение от 28 юли 2011 г. по дело Generics (UK) (C‑427/09, все още непубликувано в Сборника) — въз
         основа на член 4 от Регламент № 1768/92, без страните да са обсъдили този член или този въпрос в писмените си становища.

      31      Предвид самата цел на състезателното производство, която е да не се допусне възможност Съдът да бъде повлиян от доводи, които
         не са могли да бъдат обсъдени между страните, Съдът може служебно или по предложение на генералния адвокат, както и по искане
         на страните, да разпореди възобновяване на устната фаза на производството в съответствие с член 61 от своя процедурен правилник,
         ако смята, че делото не е достатъчно изяснено или че трябва да бъде решено въз основа на довод, който страните не са разисквали
         (вж. по-специално Определение от 4 февруари 2000 г. по дело Emesa Sugar, C‑17/98, Recueil, стр. I‑665, точка 18 и Решение
         от 8 септември 2009 г. по дело Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International, C‑42/07, Сборник, стp. I‑7633,
         точка 31 и цитираната съдебна практика).

      32      В настоящия случай обаче Съдът, след като изслуша генералния адвокат, намира, че разполага с всички необходими данни, за да
         отговори на поставените въпроси, и че в съдебното заседание са представени становища във връзка с тези данни, в частност от
         Merz.

      33      Поради това искането за възобновяване на устната фаза на производството следва да бъде отхвърлено.

       По преюдициалните въпроси
       По третия въпрос
      34      С третия си въпрос, който следва да бъде разгледан най-напред, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали
         член 2 от Регламент № 1768/92 трябва да се тълкува в смисъл, че продукт — който е пуснат на пазара в Общността като лекарствен
         продукт за хуманна употреба, без преди това спрямо него да е приложена предвидената в Директива 65/65 административна процедура,
         и по-конкретно без да е преминал проверка за безопасност и за ефикасност — попада в приложното поле на този регламент и следователно
         за него може да бъде издаден СДЗ.

      35      От член 2 от Регламент № 1768/92 следва, че за да бъде получен СДЗ, е необходимо съответният продукт да е защитен с действащ
         патент на територията на страната и преди пускането му на пазара като лекарствен продукт спрямо него да е приложена административна
         процедура за издаване на разрешително съгласно Директива 65/65.

      36      На първо място, що се отнася до понятието „пускане на пазара“ на продукта по смисъла на член 2 от Регламент № 1768/92, според
         Merz това понятие се отнася до пазара в държавата членка, в която е подадена заявката за патент. Продуктът попадал в приложното
         поле на този регламент, ако е защитен с действащ патент на територията на въпросната държава членка и преди да бъде пуснат
         на пазара като лекарствен продукт в тази държава членка, спрямо него е приложена административна процедура за издаване на
         разрешително, като предвидената от Директива 65/65, за посочената държава членка.

      37      В това отношение се налага изводът, че от текста на член 2 от Регламент № 1768/92 не следва, че с понятието „пускане на пазара“
         законодателят има предвид пазара на Общността или пазара на държавата членка, за който е подадена заявката за СДЗ и на чиято
         територия патентът има действие.

      38      При това положение, за да се прецени кой пазар се има предвид в цитирания член, тази разпоредба трябва да се тълкува с оглед
         на нейния контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. в този смисъл Решение от 17 ноември 1983 г. по дело
         Merck, 292/82, Recueil, стр. 3781, точка 12, Решение от 1 март 2007 г. по дело Schouten, C‑34/05, Сборник, стр. I‑1687, точка 25,
         Решение от 12 февруари 2009 г. по дело Klarenberg, C‑466/07, Сборник, стр. I‑803, точка 37 и Решение от 3 декември 2009 г.
         по дело Yaesu Europe, C‑433/08, Сборник, стр. I‑11487, точка 24).

      39      Що се отнася до контекста на член 2 от Регламент № 1768/92, вярно е, както твърди Merz, че посочването в тази разпоредба на
         „защитен с патент на територията на държава членка“ продукт би могло да наведе на мисълта, че визираният в споменатата разпоредба
         пазар е вътрешният пазар на държавата членка, за който е подадена заявката за СДЗ. Това тълкуване впрочем би било съгласувано
         с разглеждането на СДЗ като документ на съответната държава.

      40      Както обаче посочва генералният адвокат в точка 39 от заключението си, подобно тълкуване би означавало, че предвидените за
         получаването на СДЗ условия — изброени в член 3, букви а) и б) от Регламент № 1768/92, а именно, продуктът да е защитен с
         основен патент в държавата членка, в която е подадена заявката за СДЗ, и в тази държава членка като лекарствен продукт за
         него да е получено РПП в съответствие с Директива 65/65 — са предвидени още в член 2 от Регламента. От това би следвало, че
         член 2 просто повтаря съдържанието на член 3, букви а) и б) от споменатия регламент. Следователно такова тълкуване напълно
         би обезсмислило съществуването на член 2.

      41      При все това, както следва от съответните заглавия на членове 2 и 3 от Регламент № 1768/92 — „Приложно поле“ и „Условия за
         получаване на [СДЗ]“, — целта на този регламент е най-напред в член 2 да се определят като цяло продуктите, за които може
         да бъде издаден СДЗ, а след това в член 3 от него да залегнат условията, при които може да бъде издаден СДЗ за тези продукти.

      42      Ето защо тези съображения не допускат тълкуването на термина „пазар“ в член 2 от Регламент № 1768/92 като пазар на държава
         членка. Напротив, те подкрепят тезата, че става въпрос за общностния пазар.

      43      На второ място, що се отнася до административната процедура за издаване на разрешително, която по силата на Директива 65/65
         трябва да бъде приложена спрямо продукта като лекарствен продукт, от член 3, буква б) от Регламент № 1768/92 и от член 3 от
         споменатата директива следва, че тази процедура е процедурата, посочена в глава II от цитираната директива, за получаване
         на РПП. Тази процедура включва извършването на проверка за безопасност и за ефикасност на лекарствен продукт, резултатът от
         която съгласно член 4, параграф 2 от Директива 65/65 трябва да бъде представен заедно със заявката за издаване на РПП.

      44      От изложеното следва, че член 2 от Регламент № 1768/92 трябва да се тълкува в смисъл, че СДЗ може да бъде издаден единствено
         за продукта, който е защитен с действащ патент на територията на съответната държава членка и за който е получено РПП, след
         като, преди да бъде пуснат на пазара в Общността като лекарствен продукт, спрямо същия е приложена административна процедура
         за издаване на разрешително съгласно Директива 65/65, включваща извършването на проверка за безопасност и за ефикасност.

      45      Това тълкуване на член 2 от Регламент № 1768/92 се потвърждава от целта, преследвана със същия регламент.

      46      Всъщност от съображения първо—четвърто от Регламент № 1768/92 следва, че за да гарантира достатъчна закрила, насърчаваща изследванията
         във фармацевтичната област, Регламентът цели да компенсира — със създаването на СДЗ за лекарствените продукти, за които е
         издадено РПП —недостатъчния срок на предоставяната от патента ефективна закрила за амортизиране на направените в посочените
         изследвания инвестиции, предвид периода, който изтича между подаването на заявка за патент за нов лекарствен продукт и издаването
         на РПП за този продукт (вж. в този смисъл по-конкретно Решение от 12 юни 1997 г. по дело Yamanouchi Pharmaceutical, C‑110/95,
         Recueil, стр. I‑3251, точка 7, Решение от 16 септември 1999 г. по дело Farmitalia, C‑392/97, Recueil, стр. I‑5553, точка 19
         и Решение от 3 септември 2009 г. по дело AHP Manufacturing, C‑482/07, Сборник, стр. I‑7295, точка 30).

      47      Все пак целта да се компенсира срокът за получаването на РПП, което налага извършването на дълга и скъпоструваща проверка
         за безопасност и за ефикасност на съответния лекарствен продукт, е пречка СДЗ, с който се удължава срокът на изключителното
         право, да бъде предоставен за продукт, чието предлагане на общностния пазар като лекарствен продукт е било възможно още преди
         спрямо него да бъде приложена административна процедура за издаване на разрешително съгласно Директива 65/65, включваща извършването
         на проверка за безопасност и за ефикасност.

      48      В допълнение, предложеното от Merz тълкуване на член 2 от Регламент № 1768/92 би довело до неоправдано от гледна точка на
         целта на този регламент различно третиране на някои продукти, пуснати на пазара преди определената в член 19, параграф 1 от
         цитирания регламент дата. Всъщност, докато по силата на последната норма продуктите, за които е издадено надлежно РПП преди
         тази дата, не могат да се ползват от СДЗ, дори ако това РПП е издадено в съответствие с Директива 65/65, то пуснатите на пазара
         въз основа на ненадлежни документи преди въпросната дата продукти, за които би било получено съобразено с Директива 65/65
         РПП след тази дата в дадена държава членка, биха могли да се ползват от СДЗ.

      49      В случая е безспорно, че продуктът „мемантин“ е продаван като лекарствен продукт в Общността съгласно разглежданите в главното
         производство германско и люксембургско РПП, без преди това да е преминал предвидената от Директива 65/65 проверка за безопасност
         и за ефикасност. За първи път такава проверка е извършена при издаването на РПП от 2002 г.

      50      Следователно този продукт не попада в приложното поле на Регламент № 1768/92, както то е определено в член 2 от последния,
         и поради това за него не може да бъде издаден СДЗ.

      51      С оглед на изложеното дотук на третия въпрос следва да се отговори, че член 2 от Регламент № 1768/92 трябва да се тълкува
         в смисъл, че продукт като разглеждания в главното производство — който като лекарствен продукт за хуманна употреба е пуснат
         на пазара в Общността преди за него да е получено РПП, съобразено с Директива 65/65, и по-конкретно без да е преминал проверка
         за безопасност и за ефикасност — не попада в приложното поле на Регламента и следователно за него не може да бъде издаден
         СДЗ.

       По четвъртия въпрос
      52      С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали СДЗ, издаден за продукт, който не попада
         в приложното поле на Регламент № 1768/92, както то е определено в член 2 от същия, е недействителен.

      53      Основанията за недействителност на СДЗ са посочени в член 15 от споменатия регламент. Нарушаването на член 2 от същия регламент
         не е сред тях.

      54      От друга страна, по силата на член 15, параграф 1, буква а) от Регламент № 1768/92 СДЗ е недействителен, ако е издаден в противоречие
         с разпоредбите на член 3 от същия регламент.

      55      В точки 90 и 91 от Решение от 11 декември 2003 г. по дело Hässle (C‑127/00, Recueil, стр. I‑14781) Съдът вече е постановил,
         че макар от текста или от генезиса на член 15, параграф 1 от споменатия регламент да не е възможно да се направи извод, че
         списъкът на посочените в него основания за недействителност на СДЗ не е изчерпателен, нарушаването на някой от членовете от
         Регламента, който не е споменат в тази разпоредба, в случая на член 19 от него, може да доведе до недействителност на СДЗ
         поради връзката му с член 3 от същия регламент.

      56      Понятието „продукт“ в член 3 от Регламент № 1768/92 обаче задължително се отнася до продукт, който попада в приложното поле
         на този регламент, както то е определено в член 2 от последния. Поради това издаването на СДЗ за продукт, който не попада
         в приложното поле на споменатия регламент, нарушава обхвата на посоченото понятие „продукт“. Следователно издаденият при такива
         условия СДЗ е недействителен по силата на член 15 от Регламент № 1768/92.

      57      Ето защо на четвъртия въпрос следва да се отговори, че СДЗ, издаден за продукт, който не попада в приложното поле на Регламент
         № 1768/92, както то е определено в член 2 от същия, е недействителен.

       По първия и втория въпрос
      58      Предвид отговорите на третия и на четвъртия въпрос, не е необходимо да се дава отговор на първия и на втория въпрос.

       По съдебните разноски
      59      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      1)      Член 2 от Регламент (ЕИО) № 1768/92 на Съвета от 18 юни 1992 година относно създаването на сертификат за допълнителна закрила
            на лекарствените продукти, изменен с Акта относно условията за присъединяване на Република Австрия, Република Финландия и
            Кралство Швеция и промените в договорите, на които се основава Европейският съюз, трябва да се тълкува в смисъл, че продукт
            като разглеждания в главното производство — който като лекарствен продукт за хуманна употреба е пуснат на пазара в Европейската
            общност, преди за него да е получено разрешително за пускане на пазара, съобразено с Директива 65/65/ЕИО на Съвета от 26 януари
            1965 година относно сближаването на законовите, подзаконови и административни разпоредби, свързани с патентованите лекарствени
            продукти, изменена с Директива 89/341/ЕИО на Съвета от 3 май 1989 г., и по-конкретно без да е преминал проверка за безопасност
            и за ефикасност — не попада в приложното поле на Регламент № 1768/92, с измененията, и следователно за него не може да бъде
            издаден сертификат за допълнителна закрила.
      2)      Сертификатът за допълнителна закрила, издаден за продукт, който не попада в приложното поле на Регламент № 1768/92, с измененията,
            както то е определено в член 2 от същия, е недействителен.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Първоинстанционния съд (трети състав) от 18 септември 2003 г. # Daniel Callebaut срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Повишение. # Дело T-241/02.


title: Решение на Първоинстанционния съд (пети състав) от 29 октомври 2009 г. # Bowland Dairy Products Ltd срещу Комисия на Европейските общности. # Иск за обезщетение - Регламент (ЕО) № 178/2002 - Система за бързо предупреждение - Допълнителна нотификация - Компетентност на националните органи - Становище на Комисията, лишено от правни последици - Изменение на предмета на спора - Недопустимост. # Дело T-212/06.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (пети състав)
      29 октомври 2009 година (
            *1
         )
      „Иск за обезщетение — Регламент (ЕО) № 178/2002 — Система за бързо предупреждение — Допълнителна нотификация — Компетентност на националните органи — Становище на Комисията, лишено от правни последици — Изменение на предмета на спора — Недопустимост“
      По дело T-212/06

         Bowland Dairy Products Ltd, установено в Barrowford, Lancashire (Обединено кралство), за което се явяват г-н J. Milligan, solicitor, г-н D. Anderson, QC, и г-н A. Robertson, barrister,
      ищец,
      срещу

         Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н P. Oliver, г-н J.-P. Keppenne и г-н L. Parpala, в качеството на представители,
      ответник,
      с предмет, на първо място, искане за отмяна на твърдения отказ на Комисията да разпространи в рамките на системата за бързо предупреждение, предвидена в член 50 от Регламент (ЕО) № 178/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 28 януари 2002 година за установяване на общите принципи и изисквания на законодателството в областта на храните, за създаване на Европейски орган за безопасност на храните и за определяне на процедури относно безопасността на храните (ОВ L 31, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 8, стр. 68), допълнителна нотификация, декларираща съгласието на Food Standards Agency на Обединеното кралство за пускане на пазара на произведената от ищеца извара, и на второ място, искане за обезщетение на вредата, която ищецът твърди, че е претърпял в резултат на този отказ,
      ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (пети състав),
      състоящ се от: г-н M. Vilaras, председател, г-н M. Prek (докладчик) и г-н V. M. Ciucă, съдии,
      секретар: г-жа C. Kantza, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 5 март 2009 г.,
      постанови настоящото

         Решение

         Правна уредба

               1

               Регламент (ЕО) № 178/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 28 януари 2002 година за установяване на общите принципи и изисквания на законодателството в областта на храните, за създаване на Европейски орган за безопасност на храните и за определяне на процедури относно безопасността на храните (ОВ L 31, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 8, стр. 68) определя процедурите относно безопасността на храните.

               2

               Глава IV от Регламент № 178/2002, озаглавена „Система за бързо предупреждение, управление на кризи и спешни ситуации“, създава система за бързо предупреждение за храните и фуражите (наричана по-нататък „SARA“).

               3

               Член 50 от Регламент № 178/2002 гласи:
               „Система за бързо предупреждение
               1.   Под формата на мрежа се създава система за бързо уведомяване за пряк или косвен риск за здравето на човека, произтичащ от храни или фуражи. В нея участват държавите членки, Комисията и [Европейският] орган [за безопасност на храните]. Всеки от тези участници определя лице за контакт, който е член на мрежата. Комисията отговаря за управлението на мрежата.
               2.   Когато член на мрежата разполага с информация за съществуването на сериозен пряк или косвен риск за здравето на човека, произтичащ от храни или фуражи, тази информация незабавно се съобщава на Комисията чрез системата за бързо предупреждение. Комисията незабавно предава тази информацията на членовете на мрежата.
               [Европейският] орган [за безопасност на храните] може да допълва нотификацията с всякаква научна или техническа информация, която ще улесни предприемането на бързи и подходящи действия за управление на риска от страна на държавите членки.
               3.   Без да се засягат други разпоредби на законодателството на Общността, държавите членки незабавно нотифицират Комисията чрез системата за бързо предупреждение за:

                        а)

                        всяка предприета от тях мярка, насочена към ограничаване пускането на пазара или принудителното изтегляне от пазара или от обръщение на храни или фуражи с цел опазване здравето на човека, които изискват бързи действия;

                        б)

                        всяка препоръка или споразумение с професионални субекти, които са насочени към доброволно или задължително предотвратяване, ограничаване или налагане на специфични условия за пускането на пазара или евентуалната употреба на храни или фуражи, поради наличието на сериозен риск за здравето на човека, който изисква бързи действия;

                        в)

                        всяко свързано с пряк или косвен риск за здравето на човека отхвърляне на партида, контейнер или товар от храни или фуражи от страна на компетентен орган на граничен пункт на територията на Европейския съюз.

                  Нотификацията се придружава от подробно обяснение на причините за предприетите действия от компетентните органи на държавите членки, в които е издадена нотификацията. Тя е последвана от своевременно предоставяне на допълнителна информация, по-конкретно при изменение или отмяна на мерките, на които се основава нотификацията.
               Комисията незабавно предава на членовете на мрежата нотификацията и получената съгласно алинея първа и втора допълнителна информация.“

         Обстоятелства, предхождащи спора

               4

               Ищецът Bowland Dairy Products Ltd е дружество, учредено по английското право, чийто предмет на дейност по принцип е производството на прясно сирене, и в частност на извара. От 1999 г. той има разрешение от Pendle Environmental Health Office, местен орган по храните, който действа под надзора на Food Standards Agency [Агенция за хранителни стандарти] (наричана по-нататък-нататък „FSA“), да произвежда извара от различни видове мляко.

               5

               На 9 юни 2006 г. Службата по храните и ветеринарните въпроси (СХВВ) — дирекция, която е част от генерална дирекция (ГД) „Здравеопазване и защита на потребителите“ на Комисията на Европейските общности — проверява в присъствието на представител на FSA офисите и лабораторията за контрол на качеството на ищеца. Констатациите от проверката на СХВВ са изложени във вътрешна бележка на ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ от и са отразени в проекта за окончателен доклад от мисията, която СХВВ провежда в Обединеното кралство от до

               6

               На 14 юни 2006 г. FSA предава в рамките на SARA нотификация за бързо предупреждение, която посочва следния риск: „Дефектно производство на млечни продукти. Система за контрол, която не е приспособена за откриване на антибиотици“. FSA прилага нотификацията към „[в]сяка извара, която носи здравна маркировка UK PE 023.EEC“, а именно всяка извара, произведена от ищеца. На е предадена допълнителна информация в рамките на SARA.

               7

               Между 16 и ищецът затваря помещенията си.

               8

               На 20 юни 2006 г. FSA извършва ревизия на помещенията на ищеца. В писмо, изпратено до ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ на , FSA изтъква своите опасения относно констатираните практики на ищеца и мерките, които са били приети в това отношение. FSA стига до извода, че възобновяването на дейността на ищеца въз основа на препоръчаните мерки не представлява проблем за общественото здраве, нито нарушава общностното законодателство.

               9

               На 26 юни 2006 г. FSA разрешава на ищеца да възобнови дейността си по производство на извара, което ищецът прави още на същия ден.

               10

               Между ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ и FSA се провеждат нови обсъждания по повод на заключенията на СХВВ от 9 юни 2006 г. и на проверката на FSA, а на се провежда събрание.

               11

               С писмо по електронната поща от 19 юли 2006 г. г-н F. от FSA представя на Комисията проект за допълнителна нотификация, в който уточнява, че желае да получи нейните коментари или предложения, и който има следното съдържание:
               „На 20 юни 2006 г. британските органи извършиха пълна ревизия на Bowland Dairy Products Ltd. В резултат от нея две предназначени за Германия партиди извара, произведена от мляко, което се счита за негодно за консумация от човека, бяха върнати в Обединеното кралство и унищожени под контрол на 27 юни.
               Впрочем беше установено, че трябва да бъдат приложени коригиращи мерки, поради което бяха внесени подобрения в процедурите на анализ на риска и на критични контролни точки, в контрола на качеството и в спецификациите на млякото при получаването му.
               Ето защо британските органи се съгласяват произвежданата от Bowland извара да се пусне на пазара.“

               12

               С писмо по електронната поща от 20 юли 2006 г. Комисията отговаря на FSA по следния начин:
               „Уважаеми г-н [F.],
               Вчера ние също имахме щастието да обясним отново позицията на [ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“] относно съдържащото антибиотици мляко и разреденото мляко. Предвиждаме след лятната ваканция да предложим на държавите членки правен инструмент, който цели да определи какво е необходимо да се направи с тези две съставки и формите на контрол върху тях, когато те се използват при производството на сирене.
               Благодарим Ви, че се допитахте до нас относно Вашия проект за съобщение, предназначено за системата за бързо предупреждение. Що се отнася до последното изречение, „Ето защо британските органи се съгласяват произвежданата от Bowland извара да се пусне на пазара“, разбираме, че става дума за Ваша позиция, която обаче не е позиция на [ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“]. От вчерашния ни разговор разбрахме, че от 26 юни (датата, на която Bowland е подновило производството си) Bowland отново използва мляко, за чието съдържание на антибиотици няма потвърждение, че се намира под максимално допустимите граници на остатъчни количества, и разредено мляко, въпреки че липсата на химични вещества не е била потвърдена чрез подходящи инструменти.
               При това положение [ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“] не може да одобри декларацията, която се съдържа в съобщението Ви.
               Можем да се съгласим с Вашия проект за текст единствено ако потвърдите, че тези два вида мляко не се използват за производство на извара.
               Съществува алтернативна възможност, при която ние можем да разпространим Вашето съобщение чрез SARA, като в този случай то ще бъде придружено от съобщение на [ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“], в което се уточнява, че „службите на Комисията считат, че произвежданата от Bowland извара не може да се пуска на пазара“.
               Сърдечно,
               [E. P.]“

               13

               С писмо по електронна поща от 23 август 2006 г., изпратено до г-н P., г-н Y. от FSA иска от ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ да разпространи посредством SARA бележка с текст, идентичен с този на проекта от Същият ден органите на Обединеното кралство нотифицират същото съобщение на лицето за контакт на SARA в Комисията.

               14

               На 24 август 2006 г. Комисията разпространява тази нотификация посредством SARA. Тя разпространява и бележка от своите служби, в която се съдържа проект на протокол от срещата на и се разкрива несъгласието на ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ относно предоставеното от FSA разрешение на ищеца (наричана по-нататък „бележката от “).

         Производство и искания на страните

               15

               Ищецът подава настоящия иск в секретариата на Първоинстанционния съд на 11 август 2006 г.

               16

               С отделна молба, подадена в секретариата същия ден, ищецът иска допускане на временни мерки, които целят по-конкретно Първоинстанционният съд да разпореди, от една страна, спиране на изпълнението на обжалваното решение, съдържащо се в електронното писмо от 20 юли 2006 г., и от друга страна, разпространение в рамките на SARA на допълнителната нотификация на FSA.

               17

               На 25 август 2006 г. ищецът предоставя на Първоинстанционния съд копие на писмото, което е изпратил същия ден на ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“ и в което е посочил, че ще прикани Първоинстанционния съд да разглежда молбата му за временни мерки и иска му по главното производство като насочени не само срещу електронното писмо от , но и срещу бележката от

               18

               С Определение от 12 септември 2006 г. по дело Bowland Dairy Products/Комисия (T-212/06 R, непубликувано в Recueil) председателят на Първоинстанционния съд разпорежда на Комисията да оттегли бележката от до датата на постановяване на определението, с което се слага край на обезпечителното производство. На Комисията се съобразява с това определение.

               19

               С писмо от 24 октомври 2006 г. ищецът оттегля молбата си за допускане на временни мерки и исканията си за отмяна. Той обаче посочва, че поддържа иска си в частта му относно обезщетението на вредата, която твърди, че е претърпял.

               20

               С определение от 29 ноември 2006 г. председателят на Първоинстанционния съд разпорежда дело T-212/06 R да бъде заличено от регистъра.

               21

               По искане на Комисията, представено с отделна молба на 28 март 2007 г., което не е оспорено от ищеца в неговото писмено становище от , Първоинстанционният съд решава на , като процесуално-организационно действие, че въпросът за размера на обезщетението за вредите няма да бъде разгледан, докато не бъде определено дали Европейската комисия е била отговорна за твърдяната от ищеца вреда.

               22

               Делото е разпределено на трети състав. Тъй като съставите на Първоинстанционния съд са променени, съдията докладчик е включен в шести състав, на който съответно се разпределя настоящото дело. Тъй като съдията докладчик е възпрепятстван да заседава, председателят на Първоинстанционния съд преразпределя делото на пети състав с решение от 7 януари 2008 г.

               23

               По доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (пети състав) решава да започне устната фаза на производството. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание на 5 март 2009 г.

               24

               С исковата си молба ищецът моли Първоинстанционния съд да отмени електронното писмо от 20 юли 2006 г. След това в писмото от ищецът посочва, че включва в обхвата на искането си за отмяна и бележката от Впоследствие неговите искания за отмяна са оттеглени с писмото от

               25

               В своята писмена реплика ищецът моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        да осъди Комисията да плати като обезщетение сумата на загубите, които е претърпял поради електронното писмо от 20 юли 2006 г. и поради бележката от , заедно с лихвите,

                        —

                        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

               26

               Комисията моли Първоинстанционния съд:

                        —

                        да отхвърли иска като отчасти недопустим и при всички положения като неоснователен,

                        —

                        да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

               27

               В самото начало следва да се посочи, че в хода на писмената фаза на производството ищецът оттегля исканията си за отмяна на електронното писмо от 20 юли 2006 г. и на бележката от Това оттегляне е потвърдено в съдебното заседание. Следователно Първоинстанционният съд ще разгледа само исканията за обезщетение.

         Доводи на страните

               28

               Ищецът упреква Комисията, че е поставила разпространението на допълнителната нотификация на FSA под условието FSA да потвърди, че при производството си на извара ищецът не е използвал мляко, съдържащо антибиотици, нито разредено мляко, или като алтернатива на това условие разпространението да бъде придружено от съобщение на ГД „Здравеопазване и защита на потребителите“, в което да се уточнява, че службите на Комисията считат, че изварата, произвеждана от ищеца, не може да се пуска на пазара.

               29

               Ищецът счита по-конкретно, че електронното писмо от 20 юли 2006 г. представлява окончателен отказ от страна на Комисията да разпространи допълнителната нотификация на FSA, ако тя не е придружена с нотификация в обратен смисъл, в която се разкрива несъгласието на Комисията. Окончателният характер на този отказ се доказвал от факта, че електронното писмо от представлява отговор на електронното писмо на FSA от , което според ищеца не можело да се възприема по друг начин освен като искане за разпространение. Освен това ищецът поддържа, че Първоинстанционният съд трябва да разглежда настоящия иск като целящ поправянето на вредите, причинени не само от електронното писмо от , но също и от бележката от , въпреки че последната е била разпространена чрез SARA след подаването на исковата молба.

               30

               В това отношение, от една страна, ищецът обръща внимание на това, че последиците от бележката от 24 август 2006 г. са идентични на последиците от електронното писмо от и че доводите и исканията, изтъкнати срещу тези два акта, също са идентични.

               31

               От друга страна, ищецът се позовава на Определение по дело Bowland Dairy Products/Комисия, точка 18 по-горе, в което като временна мярка се разпорежда на Комисията да оттегли бележката от 24 август 2006 г. до датата на постановяване на определението, с което се слага край на обезпечителното производство. Ищецът счита, че с оглед на разпоредбите на член 242 ЕО и на член 104 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, председателят на Първоинстанционния съд нямаше да може да разпореди оттеглянето на бележката от , ако последната не се считаше за включена в предмета на жалбата.

               32

               Комисията счита, че електронното писмо от 20 юли 2006 г. не представлява отказ за разпространение на допълнителната нотификация на FSA, тъй като към тази дата тя не била сезирана с окончателно искане в този смисъл. Всъщност електронното писмо на FSA от представлявало обикновена консултация относно проекта за допълнителна нотификация.

               33

               Освен това Комисията поддържа, че обхватът на иска не включва бележката от 24 август 2006 г., тъй като тя е съставена след подаването на исковата молба. Комисията изтъква, че разширяването на първоначалния обхват на иска посредством писмо, изпратено до Комисията, било необичайна процедура, явно несъобразена със Статута на Съда и с Процедурния правилник.

         Съображения на Първоинстанционния съд

               34

               На първо място следва да се припомни, че член 21, първа алинея от Статута на Съда, който се прилага към производството пред Първоинстанционния съд съгласно член 53, първа алинея от същия статут, гласи, че „[д]ело се завежда пред Съда с писмена искова молба, адресирана до секретаря“, и че „[в] исковата молба се посочват […] предметът на спора, исканията на страните и кратко изложение на правните аргументи, на които се основава исковата молба“.

               35

               По същия начин член 44, параграф 1, букви в) и г) от Процедурния правилник предвижда, че исковата молба по член 21 от Статута на Съда съдържа предмета на спора, кратко изложение на изложените правни основания и исканията на ищеца.

               36

               Макар при определени обстоятелства член 48, параграф 2 от Процедурния правилник да позволява въвеждането на нови правни основания в хода на производството, в никакъв случай тази разпоредба не може да се тълкува в смисъл, че разрешава на ищеца да сезира Първоинстанционния съд с нови искания и по този начин да измени предмета на спора (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 12 юли 2001 г. по дело Banatrading/Съвет, T-3/99, Recueil, стр. II-2123, точка 28 и цитираната съдебна практика).

               37

               На второ място следва да се напомни, че според установената съдебна практика ангажирането на извъндоговорната отговорност на Общността е подчинено на кумулирането на съвкупност от условия, а именно неправомерност на поведението, в което се упрекват институциите, наличие на действителна вреда и на причинно-следствена връзка между твърдяното поведение и претендираната вреда. Когато едно от тези условия не е изпълнено, искът трябва да се отхвърли в неговата цялост, без да е необходимо разглеждането на останалите условия (вж. Решение на Съда от 29 септември 1982 г. по дело Oleifici Mediterranei/ЕИО, 26/81, Recueil, стр. 3057, точка 16, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Exporteurs in Levende Varkens и др./Комисия, T-481/93 и T-484/93, Recueil, стр. II-2941, точка 80 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Bouychou/Комисия, T-344/04, Сборник, непубликувано в Сборника, точка 33 и цитираната съдебна практика).

               38

               От тази съдебна практика следва, че актът или поведението на институцията ответник, причинил(о) твърдяната вреда, е част от предмета на иска за обезщетение и трябва да бъде уточнен(о) в исковата молба. Поради същия довод исканията в подобен иск трябва да бъдат разбирани в смисъл, че се отнасят за обезщетение на вредата, която се твърди, че посочените в исковата молба акт или поведение са причинили.

               39

               На трето място следва да се отбележи, че член 50, параграф 1 от Регламент № 178/2002 създава SARA, в която като членове на мрежата участват държавите членки, Комисията и Европейският орган за безопасност на храните (EFSA), като Комисията отговаря за управлението на мрежата. В рамките на тази мрежа държавите членки съобщават на Комисията мерките, изброени в параграф 3, първа алинея, букви а)—в) от същия член, а по силата на втората алинея от същия параграф те съобщават допълнителна информация, по-конкретно при изменение или отмяна на мерките, на които се основава нотификацията. Комисията от своя страна е длъжна да предаде незабавно на членовете на мрежата нотификацията и получената съгласно първа и втора алинея от същия параграф допълнителна информация. Като член на мрежата обаче Комисията може, по силата на член 50, параграф 2 от Регламент № 178/2002, също да предава на другите членове на мрежата всяка информация, с която разполага, за съществуването на сериозен пряк или косвен риск за здравето на човека, произтичащ от храни или фуражи.

               40

               От тези разпоредби следва, че единствено компетентният орган на съответната държава членка носи отговорност за съставянето на нотификациите, предвидени в член 50, параграф 3 от Регламент № 178/2002, както и за тяхното предаване на Комисията с цел съобщаването им на другите членове на мрежата.

               41

               Наистина, не е изключено, дори в случай, попадащ в пределите на компетентността на националните органи, Комисията да може да изрази становището си, което обаче е лишено от правни последици и не обвързва същите тези органи (Решение на Съда от 27 март 1980 г. по дело Sucrimex и Westzucker/Комисия, 133/79, Recueil, стр. 1299, точка 16 и Определение на Съда от по дело Италия/Комисия, 151/88, Recueil, стр. 1255, точка 22; Решение на Първоинстанционния съд от по дело Van Parys и Pacific Fruit Company/Комисия, T-160/98, Recueil, стр. II-233, точка 65). Като последица от това исканията за обезщетение, които се основават на факта, че Комисията е изразила подобно становище, са недопустими (Определение на Първоинстанционния съд от по дело Lademporiki и Parousis & Sia/Комисия, T-92/06, Recueil, непубликувано в Сборника, точка 26; в този смисъл вж. също Решение по дело Sucrimex и Westzucker/Комисия, посочено по-горе, точки 22 и 25).

               42

               В конкретния случай следва да се отбележи, че електронното писмо от 20 юли 2006 г. е изпратено на FSA в отговор на нейното електронно писмо от Впрочем от последното е видно, че FSA желаела да получи коментари и предложения от страна на Комисията, включително предложения за алтернативна редакция на нотификацията. Освен това FSA подчертала, че възнамерява да разпространи нотификацията в най-кратък срок чрез SARA и че за тази цел иска да получи бърз отговор от Комисията.

               43

               Следователно електронното писмо от 20 юли 2006 г. се свежда до изразяване на становището на Комисията в отговор на искане в този смисъл, направено от FSA. Поради това и в съответствие с посочената в точка 41 по-горе съдебна практика съдържащите се в иска претенции за обезщетение, основани на факта, че в отговор на искане на FSA Комисията е изразила своето становище по текста на нотификация на допълнителна информация по смисъла на член 50, параграф 3, втора алинея от Регламент № 178/2002, която FSA възнамерявала да ѝ предаде с цел тя да бъде съобщена на другите членове на мрежата, са недопустими и трябва да бъдат отхвърлени.

               44

               Относно искането на ищеца, насочено към това в подкрепа на неговите искания за обезщетение да се вземе предвид и бележката от 24 август 2006 г., от посочените в точки 34—36 по-горе съображения и съдебна практика следва, че то също трябва да се отхвърли като недопустимо, тъй като има за цел да измени предмета на спора, както и първоначалните искания в иска (в този смисъл вж. също Решение по дело Banatrading/Съвет, точка 36 по-горе, точка 29).

               45

               Обстоятелството, че с Определение по дело Bowland Dairy Products/Комисия, точка 18 по-горе, председателят на Първоинстанционния съд е разпоредил оттеглянето на бележката от 24 август 2006 г., не може, обратно на твърдяното от ищеца, да постави под въпрос този извод. Достатъчно е в това отношение да се отбележи, че тук става въпрос за определение, прието в рамките на обезпечително производство, което по никакъв начин не предопределя изхода на спора по главното производство.

               46

               От гореизложеното следва, че настоящият иск за обезщетение трябва да се отхвърли като недопустим.

         По съдебните разноски

               47

               Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като е загубил делото, ищецът следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски, включително и тези по обезпечителното производство, в съответствие с исканията на Комисията.

               По изложените съображения
               ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (пети състав)
               реши:

                           1)

                           Отхвърля иска като недопустим.

                           2)

                           Осъжда Bowland Dairy Products Ltd да заплати съдебните разноски, включително и тези по обезпечителното производство.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 29 октомври 2009 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


Решение на Съда (първи състав) от 10 декември 1998 г. # Glob-Sped AG срещу Hauptzollamt Lörrach. # Искане за преюдициално заключение: Bundesfinanzhof - Германия. # Дело C-328/97.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 3 септември 2015 г.#UAB "Fast Bunkering Klaipėda" срещу Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Преюдициално запитване, отправено от Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Преюдициално запитване — Данъчни въпроси — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Член 148, буква a) — Доставка на стоки — Понятие — Освобождаване — Доставки на стоки за зареждане с гориво и провизии за плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море — Доставки до посредници, които действат от свое име.#Дело C-526/13.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C‑526/13
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Литва) с акт от 30 септември 2013 г., постъпил в Съда на 7 октомври 2013 г., в рамките на производство по дело
            „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB
            срещу
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos ,
            СЪДЪТ (четвърти състав),
            състоящ се от: L. Bay Larsen, председател на състава, K. Jürimäe, J. Malenovský (докладчик), M. Safjan и A. Prechal, съдии,
            генерален адвокат: E. Sharpston,
            секретар: M. Aleksejev, администратор,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 4 декември 2014 г.,
            като има предвид становищата, представени:
            – за „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB, от I. Misiūnas, atstovas,
            – за литовското правителство, от D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė и D. Stepanienė, в качеството на представители,
            – за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от C. Colelli и A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – за Европейската комисия, от C. Soulay и A. Steiblytė, в качеството на представители,
            след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 март 2015 г.,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 148, буква а) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (OВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB (наричано по-нататък „FBK“) и Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Национална данъчна дирекция към Министерството на финансите на Република Литва) във връзка със статута с оглед на данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“) на доставката на гориво до посредници, които действат от свое име.
            Правна уредба
            Международно право
            3. Конвенцията за международно гражданско въздухоплаване, подписана в Чикаго (САЩ) на 7 декември 1944 г., е ратифицирана от всички държави — членки на Европейския съюз, но самият Съюз не е страна по тази конвенция. По-конкретно конвенцията предвижда правила относно регистрацията на въздухоплавателни средства и разрешенията за полети.
            Правото на Съюза
            4. Считано от 1 януари 2007 г. Директива 2006/112 отменя и замества Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 г. за хармонизиране на законодателството на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1, наричана по-нататък „Шеста директива“).
            5. Съгласно член 14 от Директива 2006/112:
            „1. „Доставка на стоки“ означава прехвърлянето на правото за разпореждане с материална вещ като собственик.
            2. В допълнение към сделката, посочена в параграф 1, всяко от следните се разглежда като доставка на стоки:
            […]
            в) прехвърлянето на стоки съгласно договор, според който за покупката или продажбата е платима комисиона.
            […]“.
            6. Член 131 от същата директива гласи:
            „Освобождаванията, предвидени в глави 2—9, се прилагат […] в съответствие с условията, които държавите членки определят, за да осигурят правилно и ясно прилагане на тези освобождавания, и да предотвратят всякакво възможно отклонение от данъчно облагане, избягване на данъци или злоупотреба“.
            7. В член 146, параграф 1 от Директива 2006/112 се посочва:
            „Държавите членки освобождават следните сделки:
            a) доставката на стоки, изпратени или превозени до местоназначение извън Общността от или за сметка на продавача;
            […]“.
            8. Член 148, буква a) от Директива 2006/112 възпроизвежда по аналогичен начин разпоредбите на член 15, точка 4 от Шеста директива. Член 148 предвижда:
            „Държавите членки освобождават следните сделки:
            a) доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии за плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море и превоз на пътници срещу заплащане, или на плавателни съдове, използвани за целите на търговски, промишлени или риболовни дейности […];
            […]
            д) доставката на стоки за зареждане на гориво и снабдяване с провизии на въздухоплавателни средства, опериращи срещу заплащане главно по международни маршрути;
            е) доставката, [преустройството], ремонта, поддръжката, чартирането и наемането на въздухоплавателните средства, посочени в буква д) по-горе, и доставката, наемането, ремонта и поддръжката на оборудването, […] вложено [във въздухоплавателните средства] или използвано в тях;
            […]“.
            Литовското право
            9. Член 44 от Закон № IX–751 на Република Литва от 5 март 2002 г. за данъка върху добавената стойност (Žin., 2002, № 35‑1271), изменен със Закон № X‑261 от 21 юни 2005 г. (Žin., 2005, № 81 2944, наричан по-нататък „Законът за ДДС“), предвижда:
            „1. Доставката на стоки се облага с нулева ставка на ДДС, когато стоките се доставят като провизии на плавателните съдове по член 43, параграф 1 от настоящия закон [а именно „морски плавателни съдове, предназначени за превоз на пътници и/или товари по международни маршрути и/или за доставка на други услуги срещу заплащане“] […]
            […]
            3. По смисъла на този закон за провизии се считат […] горивото (моторно гориво) и смазочните материали. […]“.
            Фактите в главното производство и преюдициалният въпрос
            10. FBK е регистрирано за целите на ДДС в Литва.
            11. В периода между 1 октомври 2008 г. и 31 декември 2011 г. FBK извършва доставки на гориво в литовски териториални води на плавателни съдове, предназначени за плаване в открито море. Горивото е било с произход от трети държави и се е съхранявало в Литва под режим на митническо складиране. В изпълнение на този режим облагането на горивото с дължимия върху неговия внос ДДС е било спряно до неговото освобождаване за свободно обращение в Европейския съюз.
            12. При получаване от FBK на поръчка съответното гориво е изнасяно от митническия склад и FBK е изпълнявало необходимите процедурни изисквания. Впоследствие горивото е продавано „франко борд“, тоест без транспортните разходи и други свързани с тях разноски и такси, както и без застраховките, при което FBK го е зареждало самò в резервоарите на плавателните съдове.
            13. Поръчките обаче са отправяни до FBK не от операторите на плавателните съдове, а от посредници, установени в различни държави членки, на които FBK фактурира продажбите. Посредниците действат от свое име както по отношение на FBK, така и по отношение на операторите на плавателните съдове чрез закупуване от FBK и препродажба на последните. В съдебното заседание представителят на FBK обясни, че тези посредници никога не извършват сами физически доставки на каквото и да е количество гориво, като тяхната дейност се състои в съсредоточаване на поръчките и гарантиране на заплащането на доставеното гориво. FBK е можело да определи действително прехвърленото количество и да състави съответната фактура едва след зареждане на горивото в резервоара на плавателния съд.
            14. По отношение на тези доставки на гориво FBK прилага нулева ставка за ДДС, основавайки се на принципното положение, че разглежданото горивото е освободено от ДДС в съответствие с литовското законодателство, което транспонира член 148, буква a) от Директива 2006/112.
            15. Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Данъчна дирекция на област Клайпеда) извършва ревизия на FBK за посочения в точка 11 от настоящото решение период и изготвя ревизионен доклад от 15 февруари 2013 г., в който посочва, че тъй като продажбата на разглежданото гориво е осъществена не пряко от FBK на операторите на плавателните съдове, а на посредници, които са действали от свое име, трябва да се счита, че последните са препродали горивото на тези оператори. Поради това FBK не е могло да приложи освобождаването по член 44, параграф 1 от Закона за ДДС, което е приложимо само при доставка на стоки на оператори на морски плавателни съдове, предназначени за превоз на пътници и/или товари по международни маршрути.
            16. Въз основа на доклада от 15 февруари 2013 г. Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija ревизира декларацията на FBK с решение от 26 март 2013 г., като по отношение на приложената нулева ставка на ДДС за спорните доставки на гориво определя дължимия размер на 37 847 771 LTL (литовски литаса), тоест около 11 милиона евро.
            17. На 15 април 2013 г. FBK подава жалба срещу решението на Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija до Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. С решение от 27 юни 2013 г. Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos отхвърля жалбата с мотива, че съгласно практиката на Съда в решения Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) и Elmeka (C‑181/04—C‑183/04, EU:C:2006:563) освобождаването на основание член 148, буква a) от Директива 2006/112 на доставките на стоки за зареждане с гориво и провизии за плавателни съдове, предназначени за плаване в открито море, което е транспонирано в член 44, параграф 1 от Закона за ДДС, може да се приложи само към посл едния етап от веригата на доставки на разглежданите стоки — при тяхната доставка на операторите на плавателните съдове, които ги употребяват.
            19. На 30 юли 2013 г. FBK обжалва това решение пред Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове при правителството на Република Литва).
            20. Тази юрисдикция приема, че съществува съмнение доколко е възможно да се приложи следваната от Съда логика в решение Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) към положение, при което, от една страна, разглежданите стоки се зареждат в резервоарите на плавателни съдове, където ще бъдат използвани от дадено данъчнозадължено лице, а от друга страна, налице има достатъчно осъществени проверки, които позволяват да се гарантира ефективното използване на стоките за зареждане с гориво и провизии за плавателни съдове, предназначени за плаване в открито море. Всъщност в решение A (C‑33/11, EU:C:2012:482) Съдът е приел, че освобождаването по настоящия член 148, буква е) от Директива 2006/112 на доставките за въздухоплавателни средства може да се приложи по отношение на доставки, които не се намират на крайния етап във веригата на доставките, тъй като именно предвид вида на разглежданите стоки и особено механизмите за регистрация и издаване на разрешения, от които зависи ползването им, това разширяване на освобождаването не изглежда да е от естество, че да доведе за държавите и за засегнатите оператори до възлагане на задължения, които биха били несъвместими с правилното и ясно прилагане на правилата за освободените доставки, предвидени в настоящия член 131 от Директива 2006/112.
            21. При тези условия Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
            „Следва ли член 148, буква а) от Директива 2006/112 да се тълкува в смисъл, че предвиденото в тази разпоредба освобождаване от ДДС се прилага не само към доставки до оператора на плавателен съд, предназначен за плаване в открито море, който използва тези стоки за зареждане на съда с провизии, но и към доставки, различни от тези до оператора на плавателния съд, т.е. до посредници, които действат от свое име, при условие че към момента на доставката крайното предназначение на стоките е известно предварително и е надлежно доказано, както и че доказателства в потвърждение на това са предоставени на данъчния орган в съответствие с изискванията на законодателството?“.
            По преюдициалния въпрос
            22. С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 148, буква а) от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденото в тази разпоредба освобождаване е приложимо към доставките на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, при условие че към датата на доставката крайното предназначение на стоките е известно, надлежно е доказано и доказателства в потвърждение на това са били предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство.
            23. Следва да се припомни, че съгласно член 148, буква a) от Директива 2006/112 от ДДС са освободени доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии за плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море и превоз на пътници срещу заплащане, или на плавателни съдове, използвани за целите на търговски, промишлени или риболовни дейности.
            24. В самото начало следва да се посочи, че текстът на тази разпоредба възпроизвежда по аналогичен начин член 15, точка 4 от Шеста директива, отменена и заменена с Директива 2006/112.
            25. Поради това практиката на Съда, която се отнася до член 15, точка 4 от Шеста директива, е поначало относима към тълкуването на член 148, буква а) от Директива 2006/112.
            26. Съгласно тази съдебна практика зареждането с гориво и провизии за плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море, е освободено от облагане, тъй като то е приравнено към операциите по износ (решение Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, т. 21).
            27. Поради това както освобождаването, предвидено за операциите по износ, се прилага изключително за окончателната доставка на стоки, изнесени от продавача или от негово име, така и освобождаването по член 148, буква а) от Директива 2006/112 не може да се разшири спрямо доставката на тези стоки, извършена на предходен етап в търговската верига (вж. в този смисъл решение Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, т. 22).
            28. Впрочем този извод се потвърждава от обстоятелството, че ако освобождаването бъде разширено да обхване и предходните етапи в търговската верига до окончателната доставка на стоките при оператора на плавателния съд, който ще ги използва при зареждането с провизии, то би изисквало от държавите да въведат системи за контрол и наблюдение, с които да могат да се уверят в крайната доставка на тези освободени от данък стоки. Без да доведат до административно опростяване, за държавите и за съответните данъчнозадължени лице тези механизми биха се изразили в усложнения, които са несъвместими с правилното и ясно прилагане на освобождаването по член 131 от Директива 2006/112 (вж. в този смисъл решение Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, т. 24).
            29. Следователно, за да се ползва от освобождаването по член 148, буква а) от Директива 2006/112, доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии трябва да се осъществи в полза на оператора на плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море, който ще ги използва, поради което освобождаването на тези стоки трябва да настъпи в крайния етап от търговската верига.
            30. Затова следва да се разгледа дали доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, каквито са разглежданите в главното производство, отговаря на посочените в предходните точки условия.
            31. Във връзка с това следва да се отбележи, че Директива 2006/112 не използва понятието посредник, които действа от свое име.
            32. Предвид изложеното от член 14, параграф 2, буква в) от Директива 2006/112 следва, че прехвърлянето на стоки съгласно договор, според който за покупката или продажбата е платима комисиона, трябва да се разглежда като доставка на стоки.
            33. Комисионният договор обаче поначало представлява споразумение, с което даден посредник се задължава да осъществи една или няколко правни сделки от свое име, но за сметка на трето лице.
            34. Поради това доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, дори когато последните действат за сметка на операторите на плавателни съдове, които ще ги използват, следва да се различава за целите на член 148, буква a) от Директива 2006/112 от доставката, осъществена в полза на тези оператори.
            35. По този начин доставката на стоки до посредник, който действа от свое име, не настъпва на последния етап от веригата на доставки на тези стоки, тъй като той би следвало да ги придобие не за да ги използва, а за да ги препродаде на трето лице.
            36. Следователно доставката на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, каквито са разглежданите в главното производство, не може поначало да се счита за доставка по член 148, буква а) от Директива 2006/112 и с оглед на това да се ползва от предвиденото в тази разпоредба освобождаване.
            37. Съдът обаче е приел, макар и в контекста на член 15, точка 6 от Шеста директива, чиито разпоредби са възпроизведени почти изцяло в член 148, буква е) от Директива 2006/112, че предвиденото в тази разпоредба освобождаване се отнася и за доставката на въздухоплавателно средство до оператор, като самият той не е авиокомпания, оперираща срещу възнаграждение главно по международни линии, а придобива въздухоплавателното средство с цел то да бъде ползвано изключително от такава компания, без да прехвърля на тази компания правото на разпореждане като собственик с въздухоплавателното средство, при условие това използване да бъде известно и надлежно доказано. Във връзка с това Съдът подчертава по-конкретно, че с оглед на вида на разглежданата стока, както и особено на механизмите на регистрация и издаване на разрешения, от които зависи нейното използване, проверката на подобно действително ползване не е от естество, което може да доведе за държавите и за съответните оператори до възлагането на задължения, които биха били несъвместими с правилното и ясно прилагане на освобождаването при доставки (вж. в този смисъл решение A, C‑33/11, EU:C:2012:482, т. 56 и 57).
            38. Запитващата юрисдикция повдига въпроси относно това доколко тази съдебна практика е относима към тълкуването на член 148, буква а) от Директива 2006/112 с оглед на неговите цели и дали тя може да доведе до прилагането на тази разпоредба към доставките на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, при условие че към датата на доставката крайното предназначение на стоките е известно, надлежно е доказано и доказателства в потвърждение на това са били предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство.
            39. В това отношение, най-напред, следва да се припомни, че в точка 53 от решение A (C‑33/11, EU:C:2012:482) Съдът изрично посочва, че относно тълкуването на член 15, точка 6 от Шеста директива, чийто текст е идентичен с текста на член 148, буква е) от Директива 2006/112, не е следвало да бъдат възприемани разрешенията, които са били приети в решение Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) по отношение на тълкуването на член 15, точка 4 от Шеста директива, която пък е разпоредба, идентична с текста на член 148, буква а) от Директива 2006/112.
            40. По-нататък, следва да се посочи, че макар общо за изключенията по член 148, букви a) и е) от Директива 2006/112 да е това, че прилагането им зависи от бъдещото използване на съответните стоки, въпреки това тези стоки — а именно гориво в първата хипотеза и въздухоплавателно средство във втората — са от напълно различно естество, поради което изобщо не се поставя въпросът за евентуална аналогия между отнасящите се до тях два режима на освобождаване.
            41. Освен това предвидените в член 148 от Директива 2006/112 хипотези на освобождаване от ДДС представляват самостоятелни понятия на правото на Съюза, които поради това трябва да бъдат тълкувани и прилагани еднакво в целия Съюз (вж. в този смисъл решение Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:625, т. 34).
            42. Така в решение A (C‑33/11, EU:C:2012:482), за да достигне до извода, че въпросното освобождаване би могло да се приложи към доставката на въздухоплавателно средство при условията, които бяха уточнени в точка 37 от настоящото решение, Съдът се е основал по-точно на наличието във всички държави членки на правила относно регистрацията на въздухоплавателни средства и разрешенията за полети, по-специално поради участието на всички тези държави в споменатата в точка 3 от настоящото решение Конвенция за международно гражданско въздухоплаване.
            43. За всички държави членки обаче не е установено да съществуват правила или общи механизми за регистрация, които да позволяват да се гарантира ефективното използване на стоките за зареждане с гориво и провизии за плавателни съдове, предназначени за плаване в открито море.
            44. Поради това еднаквото прилагане на член 148, буква а) от Директива 2006/112 не може да бъде гарантирано, без да се постави в опасност целта за административно опростяване, спомената в точка 28 от настоящото решение, ако тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към доставките на стоки за икономически субекти, които не са оператори на плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море, но ги придобиват за изключително използване от такива оператори, въпреки че това предназначение е известно, надлежно е доказано и доказателства в потвърждение на това са били предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство.
            45. Следователно, въпреки че някои държави, какъвто изглежда е случаят с Република Литва, са въвели самостоятелно механизми, които целят да се гарантира ефективното използване на стоките за зареждане с гориво и провизии за плавателни съдове, предназначени за плаване в открито море, посочената в точка 37 от настоящото решение съдебна практика не може да се приеме за относима към тълкуването на член 148, буква а) от Директива 2006/112.
            46. От изложеното по-горе следва, че освобождаването по член 148, буква а) от Директива 2006/112 не е приложимо поначало към доставките до посредници, които действат от свое име, дори ако към датата на доставката крайното предназначение на стоките е известно, надлежно е доказано и доказателства в потвърждение на това са предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство.
            47. Като се има предвид това, от предоставените на Съда материали по делото, както и от изложените в съдебното заседание обяснения на представителя FBK е видно, че съгласно обстоятелствата в главното производство FBK е зареждало самò горивото в резервоарите на плавателните съдове, за които то е било предназначено. Впоследствие то е изпращало съответна фактура на посредниците, които са действали от свое име, при което едва след зареждането е могло да бъде установено точно доставеното по този начин количество гориво.
            48. При тези обстоятелства не е изключено прехвърлянето на собствеността на горивото на тези посредници да се е осъществявало едва след зареждането. Ако това е така, което следва да се установи от запитващата юрисдикция, трябва да се приеме, че подобно прехвърляне на собствеността е настъпвало най-рано едновременно с получаването от операторите на плавателните съдове на право за разпореждане с горивото, както ако те самите бяха собственици.
            49. Всъщност, както посочва генералният адвокат в точки 42—44 от своето заключение, от момента на доставката на горивото в резервоарите на плавателния съд с е счита, че операторът на този съд всъщност има право да се разпорежда с горивото като негов собственик.
            50. Следователно трябва да се приеме, че при подобни обстоятелства, въпреки че съгласно предвидените в приложимото национално право формалности собствеността на горивото формално е била прехвърляна на посредниците, при което се предполага, че те са действали от свое име, в никой момент тези посредници не са били в състояние да се разпоредят с доставените количества, тъй като това право на разпореждане принадлежи на операторите на плавателните съдове от момента на зареждането на горивото от страна на FBK.
            51. За да може обаче дадена сделка да се квалифицира като доставка на стока в полза на дадено лице по смисъла на член 14, параграф 1 от Директива 2006/112, е необходимо сделката да има за последица оправомощаването на това лице да се разпорежда с нея, както ако беше неин собственик. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика понятието „доставка на стоки“ в посочената разпоредба не се отнася до прехвърлянето на собственост съгласно предвидените в приложимото национално право формалности, а включва всяка сделка за прехвърляне на вещ от страна, която оправомощава другата страна да се разпорежда с нея, както ако самата тя беше собственик на вещта (решение Evita-K, C‑78/12, EU:C:2013:486, т. 33 и цитираната съдебна практика).
            52. Поради това в посочената в точка 48 от настоящото решение хипотеза сделките, осъществени от икономически оператор, какъвто е FBK, не могат да се квалифицират като доставки до посредници, които действат от свое име, а следва да се считат за доставки, осъществени пряко до операторите на плавателни средства, които поради това могат да се ползват от освобождаването по член 148, буква а) от Директива 2006/112.
            53. С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 148, буква а) от Директива 2006/112 трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденото в тази разпоредба освобождаване поначало не е приложимо към доставките на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, дори към датата на доставката крайното предназначение на стоките да е известно, да е надлежно доказано и доказателства в потвърждение на това да са били предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство. Въпреки това, при обстоятелства като тези в главното производство, посоченото освобождаване може да се приложи, ако прехвърлянето на собствеността на съответните стоки в полза на посредниците съгласно предвидените в приложимото национално право формалности е настъпило най-рано едновременно с получаването от операторите на плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море, на право за разпореждане с тези стоки, както ако те самите бяха собственици, което следва да се установи от запитващата юрисдикция.
            По съдебните разноски
            54. С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
            Член 148, буква а) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкува в смисъл, че предвиденото в тази разпоредба освобождаване поначало не е приложимо към доставките на стоки за зареждане с гориво и провизии до посредници, които действат от свое име, дори към датата на доставката крайното предназначение на стоките да е известно, да е надлежно доказано и доказателства в потвърждение на това да са били предоставени на данъчния орган в съответствие с националното законодателство. Въпреки това, при обстоятелства като тези в главното производство, посоченото освобождаване може да се приложи, ако прехвърлянето на собствеността на съответните стоки в полза на посредниците съгласно предвидените в приложимото национално право формалности е настъпило най-рано едновременно с получаването от операторите на плавателните съдове, предназначени за плаване в открито море, на право за разпореждане с тези стоки, както ако те самите бяха собственици, което следва да се установи от запитващата юрисдикция.