title: Решение на Съда (трети състав) от 25 юни 2009 г.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Искане за преюдициално заключение: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Испания.#Съдебно сътрудничество по граждански дела - Преюдициално запитване - Компетентност на Съда - Понятие за спор -Регламент (ЕО) № 1348/2000 - Връчване на извънсъдебни документи извън съдебно производство - Документ, съдържащ нотариално удостоверяване.#Дело C-14/08.

text:
      Дело C-14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier)
      „Съдебно сътрудничество по граждански дела — Преюдициално запитване — Компетентност на Съда — Понятие за спор — Регламент (ЕО) № 1348/2000 — Връчване на извънсъдебни документи извън съдебно производство — Документ, съдържащ нотариално удостоверяване“
      Резюме на решението
      1.        Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Акт, приет на основание част трета, дял IV от Договора — Регламент № 1348/2000
            за връчване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела в държавите членки
      (член 68 ЕО)
      2.        Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Акт, приет на основание част трета, дял IV от Договора — Регламент № 1348/2000
            за връчване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела в държавите членки
      (член 68 ЕО; Регламент № 1348/2000 на Съвета)
      3.        Съдебно сътрудничество по граждански дела — Връчване на съдебни и извънсъдебни документи — Регламент № 1348/2000 — Извънсъдебни
            документи
      (член 16 от Регламент № 1348/2000 на Съвета)
      4.        Съдебно сътрудничество по граждански дела — Връчване на съдебни и извънсъдебни документи — Регламент № 1348/2000 — Приложно
            поле
      (член 65 ЕО; член 2, параграфи 1 и 2 и член 14 от Регламент № 1348/2000 на Съвета)
      1.        Когато е сезиран с преюдициално запитване на основание член 68 ЕО, Съдът не трябва да се произнася по противоречива практика,
         що се отнася до възможността за обжалване на решението, което запитващият съд следва да постанови в главното производство,
         след като запитващият съд посочва в преюдициалното си запитване, че решението, което следва да постанови по главното производство,
         е необжалваемо.

      (вж. точки 24, 28 и 29)
      2.        Макар да може да се счита, че съдебният секретар на юрисдикция на държава членка, сезиран с искане за връчване на съдебни
         или извънсъдебни документи на основание Регламент № 1348/2000, действа като административен орган, без същевременно да разрешава
         правен спор, това не важи по отношение на съда, който следва да се произнесе по молбата за преразглеждане на отказа на този
         съдебен секретар да извърши исканото връчване. Всъщност целта на такава молба е да се отмени посоченият отказ, за който се
         твърди, че накърнява право на молителя, а именно правото му да иска връчване на определени документи по предвидения в Регламент
         № 1348/2000 ред. Следователно запитващият съд е сезиран със спор, поради което упражнява правораздавателни функции.

      Обстоятелството, че съдебният секретар е част от организационната структура на запитващата юрисдикция, не може да опровергае
         този извод. Всъщност това обстоятелство не е от значение за правораздавателния характер на правомощията, упражнявани от запитващия
         съд в рамките на главното производство, тъй като това производство е за отмяна на акт, за който се твърди, че накърнява право
         на молителя.

      (вж. точки 37—40)
      3.        Понятието за извънсъдебен документ по смисъла на член 16 от Регламент № 1348/2000 за връчване на съдебни и извънсъдебни документи
         по граждански или търговски дела в държавите членки е понятие на общностното право. В действителност целта на Договора от
         Амстердам да се създаде пространство на свобода, сигурност и правосъдие и пренасянето от Договора за ЕС в Договора за ЕО на
         режима за приемане на мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично значение свидетелстват
         за волята на държавите членки да закрепят такива мерки в правния ред на Общността и така да утвърдят принципа за тяхното самостоятелно
         тълкуване.

      (вж. точки 48 и 50)
      4.        Връчването на съдържащ нотариално удостоверяване документ извън съдебно производство попада в приложното поле на Регламент
         № 1348/2000 за връчване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела в държавите членки. В това отношение,
         доколкото крайната цел на вътрешнообщностната система за връчване е правилното функциониране на вътрешния пазар, съдебното
         сътрудничество, до което се отнасят член 65 ЕО и Регламент № 1348/2000, не следва да бъде ограничено само до съдебните производства,
         а може да се прояви и извън такива производства, доколкото посоченото сътрудничество има трансгранично значение и е необходимо
         за правилното функциониране на вътрешния пазар.

      Не съществува опасност широкото разбиране на понятието за извънсъдебен документ да доведе до прекомерно натоварване предвид
         ресурсите на националните юрисдикции, тъй като, от една страна, съгласно член 2, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1348/2000,
         държавите членки имат право също така да определят различни от тези юрисдикции органи като предаващи или получаващи за целите
         на връчването и от друга страна, член 14 от посочения регламент допуска също държавите членки да предвидят връчване на съдебни
         документи пряко по пощата на лица, които пребивават в друга държава членка. Съгласно член 16 от посочения регламент тези две
         разпоредби са приложими по отношение на връчването на извънсъдебни документи.

      (вж. точки 55, 56, 59—61)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      25 юни 2009 година(*)

      „Съдебно сътрудничество по граждански дела — Преюдициално запитване — Компетентност на Съда — Понятие за спор — Регламент (ЕО) № 1348/2000 — Връчване на извънсъдебни документи извън съдебно производство — Документ, съдържащ нотариално удостоверяване“
      По дело C‑14/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 68 ЕО от Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de
         San Javier (Испания) с акт от 3 януари 2008 г., постъпил в Съда на 14 януари 2008 г., в рамките на производство по дело

       Roda Golf & Beach Resort SL,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н A. Rosas, председател на състав, г‑н J. Klučka, г‑н U. Lõhmus, г‑жа P. Lindh и г‑н Ал. Арабаджиев (докладчик),
         съдии,

      генерален адвокат: г‑н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      секретар: г‑н R. Grass,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Roda Golf & Beach Resort SL, от адв. E. López Ayuso, abogada,
      –        за испанското правителство, от г‑н J. López-Medel Bascones, в качеството на представител,
      –        за чешкото правителство, от г‑н M. Smolek, в качеството на представител,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑жа J. Kemper, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑жа S. Chala, в качеството на представител,
      –        за италианското правителство, от г‑н R. Adam, в качеството на представител, подпомаган от г‑жа W. Ferrante, avvocato dello
         Stato,

      –        за латвийското правителство, от г‑жа E. Balode-Buraka и г‑жа E. Eihmane, в качеството на представители,
      –        за унгарското правителство, от г‑н G. Iván, в качеството на представител,
      –        за полското правителство, от г‑н M. Dowgielewicz, в качеството на представител,
      –        за словашкото правителство, от г‑н J. Čorba, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н V. Joris и г‑н F. Jimeno Fernández, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 5 март 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 16 от Регламент (ЕО) № 1348/2000 на Съвета от 29 май 2000 година
         за връчване на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела в държавите членки (ОВ L 160, стр. 37; Специално
         издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 161).

      2        Запитването е отправено във връзка с подадена пред Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (Първоинстанционен
         и следствен съд n° 5, Сан Хавиер) от Roda Golf & Beach Resort SL (наричано по-нататък „Roda Golf“) молба за преразглеждане
         на отказа на съдебния секретар на тази юрисдикция да връчи, извън съдебно производство, на установени в Обединеното кралство
         и в Ирландия получатели нотариална покана, съдържаща изявление за едностранно разваляне от Roda Golf на шестнадесет договора
         за покупко-продажба на недвижим имот, сключени от това дружество с всеки един от посочените получатели.

       Правна уредба
       Общностно и международно право
      3        С акт от 26 май 1997 г. Съветът на Европейския съюз приема на основание член K.3 от Договора за Европейския съюз (членове
         K—K.9 от Договора за Европейския съюз са заменени с членове 29—42 ЕС) Конвенцията за връчване в държавите — членки на Европейския
         съюз, на съдебни и извънсъдебни документи по граждански и търговски дела (ОВ C 261, стр. 1; Специално издание на български
         език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 206).

      4        Тази конвенция не влиза в сила. Тъй като текстът на Регламент № 1348/2000 е вдъхновен от този на конвенцията, обяснителният
         доклад към нея (ОВ C 261, 1997 г., стр. 26) се споменава в преамбюла на посочения регламент.

      5        Регламент № 1348/2000 урежда връчването между държавите членки на съдебни и извънсъдебни документи по граждански и търговски
         дела.

      6        Съображение 2 от този регламент гласи:

      „Правилното функциониране на вътрешния пазар изисква подобряване и ускоряване на връчването на съдебни и извънсъдебни документи
         по граждански или търговски дела от една от държавите членки в друга.“

      7        Съгласно съображение 6 от този регламент:

      „Ефективността и бързината на съдебното производство по граждански дела предполагат прякото и бързо изпращане на съдебните
         и извънсъдебните документи между местни органи, които са определени от държавите членки […].“

      8        Член 2, параграф 1 от Регламент № 1348/2000 предвижда, че „[в]сяка държава членка определя служители, органи или други лица,
         наричани „предаващи органи“, които са компетентни да изпращат съдебни и извънсъдебни документи за връчване в друга държава
         членка“.Съгласно член 23, параграф 1 от посочения регламент държавите членки съобщават тази информация на Комисията на Европейските
         общности, като последната я публикува в Официален вестник.

      9        От информацията, изпратена от Кралство Испания в съответствие с посочения член 23 (ОВ C 151, 2001 г., стр. 4 и C 202, 2001 г.,
         стр. 10), е видно, че в Испания предаващите органи са Secretarios Judiciales (съдебни секретари) на различните Juzgados (съдебни
         органи с еднолични състави) и Tribunales (съдебни органи с колегиални състави).

      10      Член 16 от Регламент № 1348/2000, който се съдържа в глава III от него, озаглавена „Извънсъдебни документи“, гласи:

      „Извънсъдебни документи могат да бъдат предадени за връчване в друга държава членка в съответствие с разпоредбите на настоящия
         регламент.“

      11      Член 17, буква б) от този регламент предвижда изготвянето на справочник с наименованията на документите, които могат да се
         връчват в съответствие с посочения регламент.

      12      Този справочник се съдържа в приложение II към Решение 2001/781/ЕО на Комисията от 25 септември 2001 година за приемане на
         наръчник за приемащите агенции и справочник на документите, които подлежат на връчване съгласно Регламент (ЕО) № 1348/2000
         (ОВ L 298, стр. 1 , поправки — ОВ L 31, 2002 г., стр. 88 и ОВ L 60, 2003 г., стр. 3), изменено с Решение 2007/500/ ЕО на Комисията
         от 16 юли 2007 година (ОВ L 185, стр. 24). Той обхваща информацията, съобщена от държавите членки в приложение на член 17,
         буква б) от Регламент № 1348/2000. По отношение на Испания в него се посочва, че „[щ]о се отнася до извънсъдебните документи,
         които подлежат на връчване, става въпрос за несъдебни документи, издадени от публични органи, които съгласно испанския закон
         са компетентни да извършват връчване“.

      13      Регламент № 1348/2000 е заменен с Регламент (ЕО) № 1393/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година
         относно връчване в държавите членки на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела („връчване на документи“)
         и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1348/2000 (ОВ L 324, стр. 79), приложим в своята цялост, считано от 13 ноември 2008 г.

      14      Хагската конвенция от 15 ноември 1965 г. за връчване в чужбина на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски
         дела установява механизъм на административно сътрудничество, който позволява връчването на даден документ чрез посредничеството
         на централен орган. Член 17 от тази конвенция урежда връчването на извънсъдебните актове.

      15      Съгласно член 20, параграф 1 от Регламент № 1348/2000, последният има приоритет пред разпоредбите, съдържащи се в Хагската
         конвенция от 15 ноември 1965 г.

       Национално право
      16      Гражданскопроцесуалният закон 1/2000 (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil) от 7 януари 2000 г. (BOE № 7 от 8 януари 2000 г.,
         стр. 575, наричан по-нататък „LEC“) урежда в своите членове 223 и 224 режима, който е приложим по отношение на решенията на
         съдебния секретар на гражданска юрисдикция, по следния начин:

      „Член 223. Разпореждания за извършване на процесуално-организационни действия
      1. Съдебните секретари постановяват разпореждания за извършване на процесуално-организационни действия, които са необходими
         за законоустановения ход на производството.

      2. Разпореждането за извършване на процесуално-организационни действия включва разпоредителна част, името на съдебния секретар,
         който го е постановил, датата и неговия подпис.

      Член 224. Обжалване на разпорежданията за извършване на процесуално-организационни действия
      1. Нищожни са разпорежданията за извършване на процесуално-организационни действия по въпроси, които законът изисква да бъдат
         разрешени с разпореждане на съдия, определение или решение.

      2. Извън случаите, посочени в предходния параграф, разпорежданията за извършване на процесуално-организационни действия могат
         да бъдат отменени по искане на увредената от тях страна, когато нарушават правна норма или уреждат въпроси, които съгласно
         този закон трябва да бъдат разрешени с разпореждане на съдия.

      3. За разглеждането и произнасянето по жалбата по предходния параграф се прилагат правилата относно молбите за преразглеждане
         на постановен акт.“

      17      По отношение на молбата за преразглеждане на постановен акт, към която препраща член 224 от LEC, член 454 от същия закон гласи:

      „Член 454. Необжалваемост на определението, постановено в производство по молба за преразглеждане на постановен акт
      Освен в случаите, в които е възможно обжалване на отказа да се изпрати жалбата на по-горния съд, определението, постановено
         в производство по молба за преразглеждане на постановен акт, не подлежи на обжалване, което не изключва възможността при евентуално
         обжалване на окончателното решение отново да бъде повдигнат въпросът, предмет на посочената молба.“

      18      Съгласно член 455 от LEC определенията на Juzgados de Primera Instancia подлежат на обжалване, при условие че са „окончателни“
         или ако „това е изрично предвидено в закона“.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      19      На 2 ноември 2007 г. Roda Golf, дружество по испанското право, иска от съдебния секретар на запитващата юрисдикция да изпрати
         съгласно Регламент № 1348/2000 на компетентните получаващи органи в Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и
         в Ирландия шестнадесет писма, адресирани до установени в тези две държави членки получатели. Писмата съдържат волеизявление
         за едностранно разваляне на договори за покупко-продажба на недвижими имоти, сключени между това дружество и посочените получатели.
         От съдържанието им не е видно да са свързани по какъвто и да било начин с висящо съдебно производство.

      20      Видно от материалите по делото, предоставени на Съда от запитващата юрисдикция, както и от становището на молителя в главното
         производство, последният заверява пред нотаруис в Сан Хавиер нотариална покана, която е вписана под № 111 в нотариалния регистър,
         като иска от нотариуса да връчи тази покана чрез посредничеството на съдебния секретар, който е компетентен орган според информацията,
         съобщена от Кралство Испания в съответствие с член 23 от Регламент № 1348/2000.

      21      Секретарят на запитващата юрисдикция отказва да изпрати разглежданата в главното производство нотариална покана, тъй като
         връчването ѝ не се иска в рамките на съдебно производство и следователно не попада в приложното поле на Регламент № 1348/2000.

      22      Roda Golf подава молба за преразглеждане на това решение пред запитващия съд. То твърди по-конкретно, че в приложение на Регламент
         № 1348/2000 извънсъдебните документи могат да бъдат връчени извън съдебно производство.

      23      При тези обстоятелства Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier решава да спре производството и да постави
         на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Попада ли в приложното поле на Регламент № 1348/2000 […] връчването между частни лица чрез използването на материални средства
         и персонал на юрисдикциите от Европейския съюз и чрез използването на европейската правна уредба на изцяло извънсъдебни документи,
         без да е започнало съдебно производство?

      2)      Попада ли в приложното поле на Регламент № 1348/2000 само съдебното сътрудничество между държавите членки в рамките на висящо
         съдебно производство [член 61, буква в) ЕО, член 67, параграф 1 ЕО и член 65 ЕО, както и съображение 6 от Регламент № 1348/2000]?“

       Относно компетентността на Съда
      24      Комисията повдига две възражения за липса на компетентност на Съда по отношение на поставените въпроси. На първо място тя
         изтъква, че решението, което запитващият съд следва да постанови по главното производство, представлява окончателно решение,
         което подлежи на обжалване в съответствие с член 455 от LEC. Ето защо запитването било недопустимо, тъй като съгласно член 68
         ЕО единствено националните юрисдикции, чиито решения не подлежат на обжалване, могат да отправят преюдициални запитвания във
         връзка с част трета, дял IV от Договора за ЕО.

      25      В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 68 ЕО, когато е възникнал въпрос, свързан с тълкуването на актовете
         на институциите на Европейската общност, основаващи се на посочения дял ІV, пред национална юрисдикция, чиито решения не подлежат
         на обжалване в съответствие с националното право, тази юрисдикция, ако счете, че се нуждае от решение по въпроса, за да се
         произнесе, отправя искане до Съда на Европейските общности да се произнесе по него.

      26      Поставените в настоящото производство въпроси се отнасят до тълкуването на Регламент № 1348/2000. Тъй като този регламент
         е приет от Съвета на основание член 61, буква в) ЕО и член 67, параграф 1 ЕО, които се съдържат в част трета, дял IV от Договора
         за ЕО, член 68 ЕО е приложим в случая.

      27      При тези условия само национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване в съответствие с националното право, може
         да иска от Съда да се произнесе по въпрос, свързан с тълкуването на посочения регламент.

      28      В това отношение в точка 41 от своето заключение генералният адвокат посочва, че са налице известни противоречия в испанската
         съдебна практика, що се отнася до възможността за обжалване на решение като това, което запитващият съд следва да постанови
         в главното производство. Макар Комисията да се позовава в тази връзка на постановени от националните съдилища определения,
         в които е допусната подобна възможност, съществува не само съдебна практика в обратния смисъл, но и доктринален спор, доколкото
         част от доктрината отрича всякаква възможност за обжалване в рамките на такова производство.

      29      Съдът обаче не трябва да се произнася по тази противоречива практика. В случая запитващият съд посочва в преюдициалното си
         запитване, че решението, което следва да постанови по главното производство, е необжалваемо.

      30      Ето защо първото повдигнато от Комисията възражение за липса на компетентност следва да се отхвърли.

      31      На второ място, Комисията счита, че запитващата юрисдикция не разглежда спор, а „несъдебна преписка“. Следователно Съдът не
         бил компетентен да се произнесе по поставените въпроси, тъй като същите са отправени в случай, в който националният съд действа
         в качеството на административен орган и не упражнява правораздавателни функции.

      32      От предоставените на Съда материали по делото е видно, че преюдициалните въпроси са поставени по повод на молба за преразглеждане
         на отказа на съдебен секретар да връчи въпросната нотариална покана. В производството по тази молба единствената страна е
         молителят в главното производство.

      33      В това отношение е необходимо да се припомни, че член 234 ЕО, приложим към част трета, дял ІV от Договора за ЕО по силата
         на член 68 ЕО, не подчинява сезирането на Съда на състезателния характер на производството, в рамките на което националният
         съд отправя преюдициален въпрос (вж. Решение от 17 май 1994 г. по дело Corsica Ferries, C‑18/93, Recueil, стр. I‑1783, точка 12).

      34      От посочения член 234 ЕО обаче следва, че националните юрисдикции могат да сезират Съда само ако пред тях има висящ спор и
         ако те трябва да постановят решение в рамките на производство, което трябва да завърши с произнасяне на решение с правораздавателен
         характер (вж. Определение от 18 юни 1980 г. по дело Borker, 138/80, Recueil, стр. 1975, точка 4, Определение от 5 март 1986 г.
         по дело Greis Unterweger, 318/85, Recueil, стр. 955, точка 4, Решение от 19 октомври 1995 г. по дело Job Centre, C‑111/94,
         Recueil, стр. I‑3361, точка 9 и Решение от 14 юни 2001 г. по дело Salzmann, C‑178/99, Recueil, стр. I‑4421, точка 14).

      35      Така, когато действа като административен орган, без от него същевременно да се изисква да разреши правен спор, запитващият
         орган не може да се разглежда като изпълняващ правораздавателна функция. Подобен е случаят, например, когато по заявление
         за вписване на дружество в регистър той се произнася в производство, което няма за предмет отмяната на акт, засягащ неблагоприятно
         молителя (вж. Решение по дело Job Centre, точка 11 и Решение по дело Salzmann, точка 15, посочени по-горе, както и Решение
         от 15 януари 2002 г. по дело Lutz и др., C‑182/00, Recueil, стр. I‑547, точка 14; вж. също в този смисъл Решение от 16 декември
         2008 г. по дело Cartesio, C‑210/06, все още непубликувано в Сборника, точка 57).

      36      Обратно, съд, сезиран с въззивна жалба срещу решение на нисшестоящ съд, на който е възложено воденето на регистър, с което
         се отказва да се уважи такова заявление за вписване, като предмет на жалбата е отмяната на това решение, за което се твърди,
         че засяга неблагоприятно жалбоподателя, е сезиран със съдебен спор и упражнява правораздавателна функция. (вж. Решение по
         дело Cartesio, посочено по-горе, точка 58). Съответно в подобен случай съдът, който се произнася като въззивна инстанция,
         трябва по принцип да се разглежда като юрисдикция, която може да постави преюдициален въпрос на Съда в приложение на член 234
         ЕО (вж. за такива примери по-конкретно Решение от 15 май 2003 г. по дело Salzmann, C‑300/01, Recueil, стр. I‑4899, Решение
         от 13 декември 2005 г. по дело SEVIC Systems, C‑411/03, Recueil, стр. I‑10805, Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Möllendorf
         и Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Сборник, стр. I‑8361, както и Решение по дело Cartesio, посочено по-горе).

      37      Тази съдебна практика може да се приложи в настоящия случай. Макар да може да се счита, че съдебният секретар, сезиран с искане
         за връчване на съдебни или извънсъдебни документи на основание Регламент № 1348/2000, действа като административен орган,
         без същевременно да разрешава правен спор, това не важи по отношение на съда, който следва да се произнесе по молбата за преразглеждане
         на отказа на този съдебен секретар да извърши исканото връчване.

      38      Всъщност целта на такава молба е да се отмени посоченият отказ, за който се твърди, че накърнява право на молителя, а именно
         правото му да иска връчване на определени документи по предвидения в Регламент № 1348/2000 ред.

      39      Следователно запитващият съд е сезиран със спор, поради което упражнява правораздавателни функции.

      40      Обстоятелството, че съдебният секретар е част от организационната структура на запитващата юрисдикция, не може да опровергае
         този извод. Всъщност това обстоятелство не е от значение за правораздавателния характер на правомощията, упражнявани от запитващия
         съд в рамките на главното производство, тъй като това производство е за отмяна на акт, за който се твърди, че накърнява право
         на молителя.

      41      Поради тези съображения второто повдигнато от Комисията възражение за липса на компетентност на Съда също трябва да бъде отхвърлено.

      42      Следователно Съдът е компетентен да отговори на поставените въпроси.

       По преюдициалните въпроси
      43      Със своите два въпроса, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали
         връчването на извънсъдебни документи извън съдебно производство, когато това връчване е между частни лица, попада в приложното
         поле на посочения регламент.

       Встъпителни бележки
      44      Като начало следва да се прецени дали понятието „извънсъдебен документ“ по смисъла на член 16 от Регламент № 1348/2000 е понятие
         от общностното право или, обратно, понятие от националното право.

      45      Испанското, чешкото, германското, гръцкото, латвийското, унгарското и полското правителство считат, че съдържанието на понятието
         за извънсъдебен документ трябва да бъде определено според правото на всяка държава членка. Те изтъкват, че Регламент № 1348/2000
         оставя на държавите членки да решат дали могат да бъдат връчвани извънсъдебни документи и ако да, кои. В това отношение те
         се позовават на член 17, буква б) от този регламент, който предвижда, в изпълнение на този регламент, изготвянето на справочник
         на документите, които подлежат на връчване, като подчертават, че този справочник съдържа списъци на такива документи с различно
         съдържание в зависимост от различните държави членки.

      46      Следва да се припомни, че с Регламент № 1348/2000 се цели подобряване и ускоряване на връчването на съдебни и извънсъдебни
         документи по граждански или търговски дела между държавите членки. Този регламент обаче не определя по точен и еднообразен
         начин понятието за извънсъдебен документ.

      47      Съгласно член 17, буква б) този регламент възлага на Комисията задачата да изготви, след съгласуване с държавите членки, справочник,
         посочващ документите, които подлежат на връчване. В уводната част на този справочник се посочва, че информацията, съобщена
         по този начин от държавите членки, има само примерен характер. Съдържанието му обаче показва, че под контрола на Комисията
         държавите членки са определили по различен начин документите, които според тях подлежат на връчване в съответствие с посочения
         регламент. Въпреки обаче съществуването на посочения справочник понятието за извънсъдебен документ по смисъла на член 16 от
         Регламент № 1348/2000 трябва да се счита за понятие на общностното право.

      48      В действителност целта на Договора от Амстердам да се създаде пространство на свобода, сигурност и правосъдие, като по този
         начин се придаде ново измерение на Общността, и пренасянето от Договора за ЕС в Договора за ЕО на режима за приемане на мерки
         в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично значение свидетелстват за волята на държавите
         членки да закрепят такива мерки в правния ред на Общността и така да утвърдят принципа за тяхното самостоятелно тълкуване
         (Решение от 8 ноември 2005 г. по дело Leffler, C‑443/03, Recueil, стр. I‑9611, точка 45).

      49      Освен това избраната форма — регламент, а не директива както първоначално предлага Комисията (вж. ОВ C 247 E, 1999 г., стр. 11),
         показва значението, което общностният законодател отдава на прякото и еднакво прилагане на разпоредбите на Регламент № 1348/2000
         (Решение по дело Leffler, посочено по-горе, точка 46).

      50      Следователно понятието за извънсъдебен документ по смисъла на член 16 от Регламент № 1348/2000 е понятие на общностното право.

       Относно приложното поле на Регламент № 1348/2000
      51      По въпроса дали връчването на извънсъдебни документи извън съдебно производство попада в приложното поле на Регламент № 1348/2000
         испанското и словашкото правителство изтъкват, че за да се счита даден документ за извънсъдебен, той би трябвало да има конкретна
         връзка било с висящо съдебно производство, било с образуването на подобно производство.

      52      Roda Golf, германското, гръцкото, италианското, латвийското, унгарското и полското правителство, както и Комисията поддържат
         обратното.

      53      В това отношение следва да се припомни, че член 61, буква в) ЕО е правното основание за приемането на Регламент № 1348/2000.
         С цел постепенното създаване на пространство на свобода, сигурност и правосъдие тази разпоредба допуска да се приемат посочените
         в член 65 ЕО мерки. Съгласно член 65 ЕО тези мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранично
         значение, доколкото са необходими за правилното функциониране на вътрешния пазар, включват между другото подобряване и опростяване
         на системата за трансгранично връчване на съдебните и извънсъдебните документи.

      54      Освен това в съображение 2 от Регламент № 1348/2000 се посочва, че правилното функциониране на вътрешния пазар изисква подобряване
         и ускоряване на връчването на съдебни и извънсъдебни документи по граждански или търговски дела от една от държавите членки
         в друга.

      55      По този начин член 65 ЕО и Регламент № 1348/2000 целят установяването на вътрешнообщностна система за връчване, чиято крайна
         цел е правилното функциониране на вътрешния пазар.

      56      Предвид тази цел съдебното сътрудничество, до което се отнасят разпоредбата и регламента, посочени в предходната точка, не
         следва да бъде ограничено само до съдебните производства. Всъщност това сътрудничество може да се прояви както в рамките на
         съдебно производство, така и извън него, доколкото има трансгранично значение и е необходимо за правилното функциониране на
         вътрешния пазар.

      57      Противно на поддържаното от испанското, полското и словашкото правителство, обстоятелството, че в съображение 6 от Регламент
         № 1348/2000 се посочват ефективността и бързината само на съдебното производство, не е достатъчно, за да се изключат от приложното
         поле на този регламент документите, които не са свързани със съдебно производство. В действителност това съображение се отнася
         само до едно от следствията на основната цел на посочения регламент. Посочването в упоменатото съображение на извънсъдебните
         документи в контекста на съдебните производства трябва следователно да се разбира в смисъл, че връчването на такива документи
         може да се наложи и в рамките на съдебно производство.

      58      Освен това разглежданата в главното производство покана, предадена на съдебния секретар на запитващата юрисдикция с оглед
         на връчването ѝ, е изготвена от нотариус, видно от точка 20 от настоящото решение, и като такава представлява извънсъдебен
         документ по смисъла на член 16 от Регламент № 1348/2000.

      59      Що се отнася до изразените от испанското и полското правителство опасения, а именно че широкото разбиране на понятието за
         извънсъдебен документ щяло да доведе до прекомерно натоварване предвид ресурсите на националните юрисдикции, следва да се
         подчертае, че произтичащите от Регламент № 1348/2000 задължения във връзка с връчването не са непременно в тежест на националните
         юрисдикции. Всъщност определянето на предаващите и получаващите органи, които по силата на член 2, параграфи 1 и 2 от посочения
         регламент могат да бъдат „служители [да се чете: „длъжностни лица“], органи или други лица“, попада в правомощията на държавите
         членки. Следователно последните имат право да определят като предаващи или получаващи органи при връчването на съдебни и извънсъдебни
         документи органи, различни от националните юрисдикции.

      60      От друга страна, връчването чрез посредничеството на предаващите и получаващите органи не е единственият начин за връчване,
         предвиден в Регламент № 1348/2000. Така член 14 от него допуска държавите членки да предвидят връчване на съдебни документи
         пряко по пощата на лица, които пребивават в друга държава членка. Всъщност повечето държави членки приемат подобен начин на
         връчване. Освен това съгласно член 15 от него този регламент допуска прякото връчване чрез длъжностни лица, държавни служители
         или други компетентни лица от получаващата държава членка. Съгласно член 16 от посочения регламент тези две разпоредби са
         приложими по отношение на връчването на извънсъдебни документи.

      61      Ето защо на поставените въпроси следва да се отговори, че връчването извън съдебно производство на документ, съдържащ нотариално
         удостоверяване, като разглеждания в главното производство попада в приложното поле на Регламент № 1348/2000.

       По съдебните разноски
      62      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      Връчването извън съдебно производство на документ, съдържащ нотариално удостоверяване, като разглеждания в главното производство,
            попада в приложното поле на Регламент (ЕО) № 1348/2000 на Съвета от 29 май 2000 година за връчване на съдебни и извънсъдебни
            документи по граждански или търговски дела в държавите членки.
      Подписи
      * Език на производството: испански.


Решение на Съда от 18 март 1997 г. # Diego Calì & Figli Srl срещу Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Искане за преюдициално заключение: Tribunale di Genova - Италия. # Злоупотреба с господстващо положение. # Дело C-343/95.


title: Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 6 март 2007 г. # Golf USA, Inc. срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на общността - Заявка за словна марка на Общността GOLF USA - Абсолютни основания за отказ - Описателен характер - Липса на отличителни белези. # Дело T-230/05.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (втори състав) от 6 март 2007 г. — Golf USA/СХВП (GOLF USA)
      (Дело T-230/05)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „GOLF USA“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Липса на отличителeн характер“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, които се състоят изключително от знаци или означения, които могат да служат за обозначаване на характерните особености
         на стока — Марки без отличителен характер (член 7, параграф 1, буква в) от Регламент на Съвета № 40/94) (вж. точки 32—33, 45 и 49—50)

      Предмет

               Жалба срещу решението на втори апелативен състав на СХВП от 25 април 2005 г. (дело R 823/2004-2), с което е отказана регистрацията
                  на словната марка „GOLF USA“.

            Данни, свързани с делото

               Заявител на марката на Общността:

               Golf USA, Inc.

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „GOLF USA“ за стоки и услуги от класове 25, 28 и 35 — заявка № 3073715

               Решение на проверителя:

               Отказва регистрацията

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски.


title: Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 7 юли 2009 г. # Marjorie Danielle Bernard срещу Европейска полицейска служба (Европол). # Публична служба. # Дело F-54/08.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
      7 юли 2009 година
      Дело F-54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      срещу
      Европейска полицейска служба (Европол)
      „Публична служба — Персонал на Европол — Прекратяване на служебно правоотношение — Неподновяване на договор — Явна грешка в преценката — Процесуално-организационно действие — Липса на основание за постановяване на съдебно решение по същество“
      Предмет: Жалба, подадена на основание член 40, параграф 3 от съставената въз основа на член K.3 от Договора за Европейския съюз Конвенция
         за създаване на Европейска полицейска служба (Конвенцията за Европол) и на основание член 93, параграф 1 от Правилника за
         длъжностните лица, приложим за персонала на Европол, с която г‑жа Bernard иска, първо, отмяната на решението на директора
         на Европол от 31 юли 2007 г., с което се отказва подновяването на нейния договор след 31 май 2008 г., и на решението на директора
         на Европол от 29 февруари 2008 г., с което се отхвърля предварителната ѝ жалба по административен ред срещу споменатото решение
         от 31 юли 2007 г., на следващо място, представяне на оценката след изтичане на изпитателния срок от 25 февруари 2004 г. и
         накрая, осъждане на Европол да заплати съдебните разноски

      Решение: Липсва основание за постановяване на съдебно решение по същество по искането за представянето на оценката след изтичането
         на изпитателния срок от 25 февруари 2004 г. Отменя решението от 31 юли 2007 г., с което на директорът на Европол отказва да
         поднови договора на жалбоподателя след 31 май 2008 г. Осъжда Европол да заплати съдебните разноски.

      Резюме
      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Назначаване — Подновяване на договор, сключен за определен срок — Право на преценка
            на администрацията — Служители на Европол
      (член 6 от Правилника за длъжностните лица, приложим за служителите на Европол)
      По принцип администрацията има широко право на преценка в областта на подновяването на договорите на срочно наетите служители,
         сключени за определен срок, и контролът на общностния съд трябва да се ограничи до проверката дали липсва явна грешка и злоупотреба
         с власт.

      От момента, в който обаче администрацията установи специфичен режим с вътрешно указание, който цели да гарантира прозрачността
         на процеса по подновяване на договорите, приемането на този режим се разглежда като самоограничаване на правото на преценка
         на институцията и преобразува първоначалния режим на договорно наетите служители — за който е характерна краткосрочността
         на договорите, сключени за определен срок — в режим, установяващ принципа на подновяване на договорите при определени условия.
         Всъщност решение на общностна институция, което е съобщено на всички служители и уточнява критериите и процедурата, приложими
         в областта на подновяването или неподновяването на договорите, представлява вътрешно указание, което трябва като такова да
         се разглежда като правило за поведение, което администрацията си налага и от което тя не може да се отклони, без да уточни
         причините за това, тъй като в противен случай би нарушила принципа на равно третиране.

      Решение, с което се отказва подновяването на договор с мотива, че изпълнението на служебните задължения на служителя не е
         задоволително, макар същият да е получил като цяло задоволителни оценки в докладите за оценка, е опорочено от явна грешка
         в преценката, тъй като Европол е въвел чрез вътрешно указание специфичен режим, установяващ принципа на подновяване на договорите
         при определени условия, сред които изпълнението на служебните задължения на служителя, което — оценено въз основа на годишен
         доклад за оценка — трябва да бъде поне задоволително.

      (вж. точки 46—48, 50, 51 и 53)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 1 март 2005 г., Mausolf/Европол, T‑258/03, Recueil FP, стр. I‑A‑45 и II‑189, точки 23, 25, 26, 47—49


Решение на Съда (първи състав) от 8 юли 1965 г. # Stefan Krawczynski срещу Комисия на ЕИОA. # Дело 83-63.


Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 28 февруари 2013 г. # Dimitrios Pachtitis срещу Европейска комисия. # Публична служба - Конкурс на общо основание. # Дело F-51/11.


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 7 април 2016 г.#Marchon Germany GmbH срещу Yvonne Karaszkiewicz.#Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof.#Преюдициално запитване — Самостоятелно заети търговски представители — Директива 86/653/ЕИО — Член 17, параграф 2 — Обезщетение за клиентела — Условия за предоставяне — Привличане на нови клиенти — Понятието „нови клиенти“ — Клиенти на принципала, купуващи за първи път стоките, чието пласиране е било поверено на търговския представител.#Дело C-315/14.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      7 април 2016 година (
            *1
         )
      „Преюдициално запитване — Самостоятелно заети търговски представители — Директива 86/653/ЕИО — Член 17, параграф 2 — Обезщетение за клиентела — Условия за предоставяне — Привличане на нови клиенти — Понятието „нови клиенти“ — Клиенти на принципала, купуващи за първи път стоките, чието пласиране е било поверено на търговския представител“
      По дело C‑315/14
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesgerichtshof (Федералният върховен съд на Германия) с акт от 14 май 2014 г., постъпил в Съда на 2 юли 2014 г., в рамките на производство по дело

         Marchon Germany GmbH

      срещу

         Yvonne Karaszkiewicz,

      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: L. Bay Larsen, председател на трети състав, изпълняващ функцията на председател на четвърти състав, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal и K. Jürimäe (докладчик), съдии,
      генерален адвокат: M. Szpunar,
      секретар: C. Strömholm, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 4 юни 2015 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Marchon Germany GmbH, от C. Stempfle, C. Nitsche, A. Zafar и A. Herbertz, Rechtsanwälte,

               —

               за г‑жа Karaszkiewicz, от G. Heinicke, Rechtsanwalt,

               —

               за германското правителство, от T. Henze, B. Beutler, J. Kemper и J. Mentgen, в качеството на представители,

               —

               за чешкото правителство, от M. Smolek, J. Vláčil и T. Müller, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от K.‑P. Wojcik и E. Montaguti, в качеството на представители,

         след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 10 септември 2015 г.,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 17, параграф 2, буква а) от Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители (OВ L 382, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 176).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Marchon Germany GmbH (наричано по-нататък „Marchon“) и г‑жа Karaszkiewicz по повод на исканото от нея обезщетение от Marchon поради прекратяването на договора ѝ като търговски представител.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Второ и трето съображение от Директива 89/653 имат следното съдържание:
               „като има предвид, че различията в националните правни системи, отнасящи се до търговското представителство, значително засягат условията за конкуренция и упражняването на тази дейност в рамките на [Европейския съюз] и са в ущърб както на закрилата, предоставена на търговските представители по отношение на техните принципали, така и на сигурността на търговските сделки; като има предвид, освен това, че тези различия са такива, че значително възпрепятстват сключването и функционирането на договорите за търговско представителство, когато принципалът и търговските представители са установени в различни държави членки;
               като има предвид, че търговията със стоки между държавите членки трябва да се извършва при условия, които са сходни на тези на единния пазар, и това поражда необходимост от сближаване на правните системи на държавите членки до степента, необходима за доброто функциониране на Общия пазар; като има предвид, в това отношение, че стълкновителните норми не отстраняват в областта на търговското представителство противоречията, посочени по-горе, нито пък това би станало, ако те се уеднаквят, и съответно предлаганата координация е необходима, независимо от съществуването на тези норми“.

               4

               Член 1, параграфи 1 и 2 от тази директива гласи:
               „1.   Мерките за хармонизация, предвидени в настоящата директива, се прилагат по отношение на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки, регулиращи отношенията между търговските представители и техните принципали.
               2.   За целите на настоящата директива „търговски представител“ означава самостоятелно зает посредник, който има дълготрайни пълномощия да договаря продажбата или покупката на стоки от името на друго лице, наричано по-долу „принципал“, или да договаря и сключва такива сделки от името и за сметка на този принципал“.

               5

               Член 3 от посочената директива е формулиран по следния начин:
               „1.   При осъществяването на своите дейности даден търговски представител трябва да следи за интересите на своя принципал и да действа почтено и добросъвестно.
               2.   По-специално, даден търговски представител трябва:

                        а)

                        да полага подходящи усилия да преговаря и, при необходимост, да сключва сделките, за които е инструктиран да се грижи;

                  […]“.

               6

               Член 17, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
               „1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че търговският агент, след прекратяването на договора за представителство, е обезщетен в съответствие с параграф 2 или е обезщетен за вреди в съответствие с параграф 3.

                        а)

                        Търговският представител има право на обезщетение, ако и при условие, че:

                                 —

                                 е привлякъл нови клиенти за принципала или значително е увеличил обема на търговията със съществуващи клиенти и принципалът продължава да извлича съществени ползи от търговията с такива клиенти,
                                 и

                                 —

                                 изплащането на това обезщетение е оправдано, с оглед на всички обстоятелства и, по-специално, […] изгубена[та] от търговския представител [комисиона от] търговията, извърш[ва]на с такива потребители. […]

                        б)

                        Размерът на обезщетението не може да надвишава число, еквивалентно на обезщетение за една година, изчислено на базата на средното годишно възнаграждение на търговския представител за предходните пет години, а ако договорът е продължил по-малко от пет години, обезщетението се изчислява средно за периода.

                  […]“.

         Германското право

               7

               Съгласно член 89b, параграф 1 от Търговския кодекс (Handelsgesetzbuch):
               „След прекратяване на договора търговският представител може да изиска от принципала заплащането на подходящо обезщетение, когато и доколкото:

                        1.

                        принципалът дори след прекратяването на договора извлича значителни ползи от търговски отношения с нови клиенти, привлечени от търговския представител, и

                        2.

                        изплащането на обезщетение е оправдано с оглед на всички обстоятелства, и по-специално изгубените от търговския представител комисиони от търговията с тези клиенти.

                  Счита се, че търговският представител е привлякъл нов клиент и когато дотолкова е задълбочил търговските отношения със съществуващ клиент, че от икономическа гледна точка това е равнозначно на привличането на нов клиент“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               8

               В рамките на дейността си като търговец на едро на рамки за очила Marchon предлага на клиентела от оптици различни модели, марки и колекции от тези продукти.

               9

               С оглед на разпространението на рамките си за очила Marchon прибягва до услугите на няколко търговски представители. То възлага на всеки от тях задачата да договаря продажбата на рамки от една или няколко определени марки, но не и на всички рамки от своята гама. От акта за преюдициално запитване се вижда, че в един и същи географски район всеки от тези търговски представители се конкурира с търговските представители, на които Marchon поверява пласирането на рамки от другите си марки.

               10

               На г‑жа Karaszkiewicz, която действа като търговски представител на Marchon в периода между септември 2008 г. и юни 2009 г., е възложено да пласира рамки за очила от марките „C.K.“ и „F“. За тази цел Marchon ѝ предоставя списък с оптици, с които по повод на други марки рамки за очила вече поддържа търговски отношения. Г‑жа Karaszkiewicz договаря продажбата на поверените ѝ рамки главно с тези оптици.

               11

               Вследствие на прекратяването на договора ѝ г‑жа Karaszkiewicz иска от Marchon обезщетение за клиентела на основание член 89b от Търговския кодекс. В това отношение тя по-специално твърди, че оптиците, купили за първи път благодарение на нейната намеса рамки за очила от марките „C.K.“ или „F.“, трябва да се считат за „нови клиенти“ по смисъла на тази разпоредба, макар вече да са били в списъка с клиенти, който това дружество ѝ е предоставило.

               12

               Landgericht München I (областен съд Мюнхен I) уважава иска на г‑жа Karaszkiewicz, като по съображения за справедливост обаче намалява наполовина размера на присъденото спрямо търсеното обезщетение. Всъщност този съд приема, че при договарянето г‑жа Karaszkiewicz е била улеснена от това, че новите клиенти, които твърди, че е привлякла за Marchon, познават от по-рано това дружество.

               13

               Marchon подава въззивна жалба срещу това решение пред Oberlandesgericht München (Върховен областен съд, Мюнхен). След като този съд потвърждава посоченото решение, дружеството подава ревизионна жалба пред Bundesgerichtshof (Федералният върховен съд).

               14

               Запитващата юрисдикция смята, че изходът на делото зависи от тълкуването на член 17, параграф 2, буква а) от Директива 86/653, и по-конкретно от това дали при обстоятелства като тези по главното производство трябва да се счита, че търговският представител е привлякъл нови клиенти по смисъла на тази разпоредба.

               15

               Според тази юрисдикция понятието „нови клиенти“ по смисъла на посочената разпоредба би могло да бъде сведено до лицата, които преди намесата на съответния търговски представител не са поддържали никакви търговски отношения с принципала. Посочената юрисдикция все пак се пита дали не би следвало да се възприеме едно по-широко тълкуване на същата разпоредба, когато предвид пласментната структура на принципала търговският представител разпространява само част от неговите стоки. Всъщност предвид логиката и целите на Директива 86/653, и в частност целта търговският представител да бъде защитен в отношенията му с принципала, за нови клиенти по смисъла на член 17, параграф 2, буква а) от тази директива биха могли да се считат лицата, които до момента не са купували от принципала нито една от стоките, чието разпространение е поверено на търговския представител, независимо от сключените между тези лица и този принципал сделки относно други стоки.

               16

               При тези условия Bundesgerichtshof (Федералният върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Трябва ли член 17, параграф 2, буква а), първо тире от Директива 86/653 да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагането на национална правна уредба, съгласно която „нови клиенти“ могат да бъдат и привлечените от търговския представител клиенти, които вече поддържат търговски отношения с принципала във връзка с продаваните от него продукти от дадена продуктова гама, но не и във връзка с продукти, изключителното разпространение на които принципалът е възложил на търговския представител?“.

         По искането за възобновяване на устната фаза на производството

               17

               С молба, подадена в секретариата на Съда на 18 ноември 2015 г., Marchon иска възобновяване на устната фаза на производството.

               18

               Това дружество изтъква по същество, че някои от използваните от генералния адвокат в заключението му понятия, а именно понятията „продукт“, „нова категория продукти“ и „марка“, не са били обсъждани от страните.

               19

               В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 83 от Процедурния правилник във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат, Съдът може да постанови възобновяване на устната фаза на производството, по-специално когато счита, че делото не е напълно изяснено, или когато след закриване на тази фаза някоя от страните посочи нов факт от решаващо значение за решението на Съда, или още когато делото трябва да се реши въз основа на довод, който не е бил обсъден от страните или заинтересованите субекти по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз.

               20

               В случая, след като изслушва генералния адвокат, Съдът приема, че разполага с всички необходими данни, за да отговори на поставения от запитващата юрисдикция въпрос, и че не е нужно да се произнесе с оглед на нов факт от решаващо значение за неговото решение или на довод, който не е бил обсъден пред него.

               21

               Що се отнася в частност до понятията „продукт“, „нова категория продукти“ и „марка“, използвани от генералния адвокат в заключението му, следва да се отбележи, че страните са имали предостатъчна възможност в писмените си изявления и по време на съдебното заседание да обсъдят тези понятия.

               22

               При това положение искането на Marchon за възобновяване на устната фаза на производството следва да се отхвърли.

         По преюдициалния въпрос

               23

               Преди да се изследва поставеният от запитващата юрисдикция въпрос, следва да се припомни, че видно от член 1 от Директива 86/653, тя хармонизира законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки, регулиращи отношенията между страните по договори за представителство, и по-конкретно в членове 13—20 от нея разпоредбите, уреждащи сключването и прекратяването на тези договори.

               24

               Що се отнася по-конкретно до прекратяването на договора за представителство, член 17 от тази директива задължава държавите членки да въведат механизъм за обезщетяване на търговския представител, като им предоставя възможност за избор между две системи: обезщетяване в съответствие с критериите, посочени в параграф 2 от този член, тоест системата на обезщетението за клиентела, или поправяне на вредите съгласно критериите, определени в параграф 3 от него, тоест системата на обезщетението за вреди (решение Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, т. 24).

               25

               Безспорно е, че Федерална република Германия е избрала системата на обезщетението за клиентела.

               26

               Именно в този контекст въпросът на запитващата юрисдикция по същество е дали член 17, параграф 2, буква а), първо тире от Директива 86/653 трябва да се тълкува в смисъл, че привлечените от търговския представител клиенти за стоките, които принципалът го е натоварил да продава, могат да се считат за нови клиенти по смисъла на тази разпоредба, въпреки че тези клиенти вече поддържат търговски отношения с този принципал по повод на други стоки.

               27

               Съгласно член 17, параграф 2, буква а), първо тире от Директива 86/653 търговският представител има право на обезщетение, ако и при условие че е привлякъл нови клиенти за принципала или значително е увеличил обема на търговията със съществуващи клиенти и принципалът продължава да извлича съществени ползи от търговията с такива клиенти. Изплащането на това обезщетение трябва да е оправдано с оглед на всички обстоятелства, и по-специално изгубените от търговския представител комисиони от търговията с тези клиенти.

               28

               Самият текст на тази разпоредба, доколкото в него се прави разлика между нови и съществуващи клиенти, без съмнение насочва към схващането, че за нови клиенти следва да се считат само тези, с които до намесата на търговския представител принципалът като цяло не е поддържал никакви търговски отношения. Този текст сам по себе си все пак не дава основание да се установи със сигурност как трябва да се преценява дали даден клиент е „нов“ или „съществуващ“ — спрямо цялата гама на принципала или пък спрямо някои конкретни стоки.

               29

               Поради това член 17, параграф 2 от Директива 86/653 следва да се тълкува, като се държи сметка за контекста, в който се вписва тази разпоредба, и целите, преследвани с тази директива (вж. по аналогия решения Csonka и др., C‑409/11, EU:C:2013:512, т. 23 и Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, т. 42).

               30

               Що се отнася, на първо място, до контекста, в който се вписва посочената разпоредба, тя е една от мерките, хармонизиращи, както бе припомнено в точка 23 от настоящото решение, приложимите към договора за представителство правила. В това отношение от член 1, параграф 2 от Директива 86/653 е видно, че в рамките на този договор търговският представител е самостоятелно зает посредник, който има дълготрайни пълномощия да договаря продажбата или покупката на стоки от името на принципала или да договаря и сключва такива сделки от името и за сметка на този принципал.

               31

               Освен това от член 3, параграфи 1 и 2 от тази директива се вижда, че по силата на посочения договор търговският представител трябва да следи за интересите на принципала, в частност като полага нужните усилия, за да договори и евентуално да сключи сделките, с които последният го е натоварил.

               32

               Както по същество подчертава германското правителство в писмените си изявления, предметът на дейност на търговския представител зависи следователно от условията на договора, който го обвързва с принципала, и в частност от договорката между страните относно стоките, които принципалът възнамерява да продава или купува чрез посредничеството на този представител.

               33

               Що се отнася, на второ място, до целите, преследвани с Директива 86/653, следва да се припомни, че тя цели по-конкретно да защити търговския представител в отношенията му с принципала (вж. в този смисъл решения Honyvem Informazioni Commerciali , C‑465/04, EU:C:2006:199, т. 19 и Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, т. 23). Съдът вече е постановил, че член 17 от тази директива има в това отношение решаващо значение (вж. в този смисъл решение Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, т. 39). Ето защо текстът на параграф 2 от този член следва да се тълкува така, че да се способства за тази защита на търговския представител и съответно да се отчитат напълно заслугите му при осъществяването на сделките, с които е натоварен. Следователно понятието „нови клиенти“ по смисъла на тази разпоредба не бива да се тълкува ограничително.

               34

               Горните съображения налагат извода, че преценката дали даден клиент е нов или съществуващ по смисъла на член 17, параграф 2 от Директива 86/653 следва да се извърши от гледна точка на стоките, във връзка с които принципалът е възложил на търговския представител да преговаря и евентуално да сключва покупка или продажба.

               35

               Така в случай като разглеждания в главното производство, при който по силата на сключения от него договор за представителство търговският представител има за задача да договаря продажбата на определени, а не на всички продукти от продуктовата гама на принципала, обстоятелството, че дадено лице вече поддържа търговски отношения с този принципал по повод на други стоки, не изключва възможността това лице да се счита за нов клиент, привлечен от този търговски представител, когато със своите усилия последният е успял да установи търговски отношения между въпросното лице и принципала, що се отнася до стоките, които е натоварен да пласира.

               36

               Marchon обаче твърди, че в случая клиентите, които има предвид г‑жа Karaszkiewicz, не биха могли да се считат за нови по смисъла на член 17, параграф 2 от Директива 86/653, що се отнася до пласираните от нея стоки. Всъщност тези клиенти вече поддържали с Marchon търговски отношения във връзка с рамки за очила, подобни на тези, чиято продажба е натоварен да договори този търговски представител, като последните рамки просто били от други марки.

               37

               В това отношение фактът, че при обстоятелства като тези по главното производство клиентите, които търговският представител е привлякъл за своя принципал, вече купуват от последния стоки, сходни по естеството си с тези, чиято продажба търговският представител е натоварен да договори с тези клиенти, сам по себе си не е достатъчен, за да се приеме, че последните стоки вече са предмет на съществуващите с посочените клиенти търговски отношения.

               38

               При тези обстоятелства, предвид описаната в точки 30 и 31 от настоящото решение дейност на търговския представител като посредник при продажби, следва да се прецени дали пласирането на въпросните стоки изисква от страна на съответния търговски представител особени преговорни усилия и особена продажбена стратегия, насочени към установяването на специални търговски отношения, по-конкретно доколкото тези стоки са от различен сегмент от продуктовата гама на принципала.

               39

               В това отношение, както отбелязва генералният адвокат в точка 52 от заключението си, фактът, че принципалът възлага на търговския представител разпространението на нови стоки сред клиенти, с които вече поддържа определени търговски отношения, е евентуален показател за това, че тези стоки са част от продуктов сегмент, различен от този, към който спадат купуваните до този момент от тези клиенти стоки, и че пласирането на въпросните нови стоки сред посочените клиенти ще изисква от търговския представител установяването на специални търговски отношения, нещо, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция.

               40

               Този анализ се потвърждава от факта, че по принцип контекстът на разпространение на стоките се различава според марките, които ги обозначават. В това отношение Съдът вече е постановил, че освен указание за произхода на стоките или услугите марката често представлява инструмент на търговска стратегия, използван в частност за рекламни цели или за придобиване на репутация с цел създаване на постоянна клиентела (решение Interflora и Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, т. 39).

               41

               Така обстоятелства като тези по главното производство, при които, видно от акта за преюдициално запитване, гамата на предлаганите от принципала стоки е разделена на различни марки, като всеки от търговските представители на този принципал е натоварен да договаря продажби само на една или някои от тези марки, показват — като това обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция — че представителите трябва да установят с всеки клиент специални търговски отношения във връзка с поверените им марки.

               42

               Що се отнася накрая до твърдението на Marchon, че за търговския представител ще е по лесно да пласира нови стоки сред лица, които вече поддържат търговски отношения с принципала, това твърдение, ако се приеме за вярно, би могло в пълна мяра да бъде взето предвид от националния съд, когато същият преценява в съответствие с член 17, параграф 2, второ тире от Директива 86/653 дали е оправдано да се изплати обезщетение на търговския представител (вж. по аналогия решение Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, т. 44).

               43

               Предвид изложеното по-горе на поставения въпрос следва да се отговори, че член 17, параграф 2, първо тире от Директива 86/653 трябва да се тълкува в смисъл, че и в случаите, в които привлечените от търговския представител клиенти за стоките, които принципалът го е натоварил да продава, вече поддържат търговски отношения с този принципал по повод на други стоки, тези клиенти трябва да се считат за нови клиенти по смисъла на тази разпоредба, когато за продажбата от този представител на първите стоки е било нужно да се установят специални търговски отношения, нещо, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

         По съдебните разноски

               44

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

                     Член 17, параграф 2, буква а), първо тире от Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители, трябва да се тълкува в смисъл, че и в случаите, в които привлечените от търговския представител клиенти за стоките, които принципалът го е натоварил да продава, вече поддържат търговски отношения с този принципал по повод на други стоки, тези клиенти трябва да се считат за нови клиенти по смисъла на тази разпоредба, когато за продажбата от този представител на първите стоки е било нужно да се установят специални търговски отношения, нещо, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.