title: Решение на Общия съд (втори състав) от 14 май 2013 г. # Unister GmbH срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността "fluege.de" - Абсолютни основания за отказ - Описателен характер - Липса на отличителен характер - Отличителен характер, придобит чрез използване - Член 7, параграф 1, букви б) и в) и параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 207/2009. # Дело T-244/12.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (втори състав)
      14 май 2013 година (
            *1
         )
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „fluege.de“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Липса на отличителен характер — Отличителен характер, придобит чрез използване — Член 7, параграф 1, букви б) и в) и параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 207/2009“
      По дело T-244/12

         Unister GmbH, установено в Лайпциг (Германия), за което се явяват H. Hug и A. Kessler-Jensch, avocats,
      жалбоподател,
      срещу

         Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП), за която се явява г-жа D. Walicka, в качеството на представител,
      ответник,
      с предмет жалба срещу решението на първи апелативен състав на СХВП от 14 март 2012 г. (преписка R 2149/2011-1) по заявка за регистрация на словния знак „fluege.de“ като марка на Общността,
      ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),
      състоящ се от: г-н N. J. Forwood, председател, г-н F. Dehousse (докладчик) и г-н J. Schwarcz, съдии,
      секретар: г-н E. Coulon,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 30 май 2012 г.,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 6 септември 2012 г.,
      като има предвид, че в едномесечния срок от уведомяването на страните за приключването на писмената фаза на производството не е постъпило искане от тях за насрочване на съдебно заседание, и като съответно на основание член 135а от Процедурния правилник на Общия съд реши въз основа на доклада на съдията докладчик да се произнесе по жалбата, без да провежда устна фаза на производството,
      постанови настоящото

         Решение

         Фактическа обстановка

               1

               На 27 януари 2011 г. жалбоподателят Unister GmbH подава в Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) заявка за регистриране на марка на Общността на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1).

               2

               Марката, чиято регистрация е поискана, е словният знак „fluege.de“.

               3

               Стоките и услугите, за които е поискана регистрацията на марката, спадат към класове 25, 28, 35, 39, 41 и 43 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и изменена.

               4

               Сред тези стоки и услуги предмет на настоящата жалба са само услугите от класове 35, 39 и 43, които отговарят на следното описание (наричани по-нататък „спорните услуги“):

                        —

                        клас 35: „Реклама; управление на търговски сделки; търговска администрация; административна дейност“;

                        —

                        клас 39: „Транспорт; опаковане и съхраняване на стоки; организиране на пътувания“;

                        —

                        клас 43: „Ресторантьорство; временно настаняване“.

               5

               С решение от 22 август 2011 г. на основание член 7, параграф 1, букви б) и в) и параграф 2 от Регламент № 207/2009 проверителят отхвърля заявката за марка за спорните услуги, по съображение че заявената марка е описателна и е лишена от отличителен характер.

               6

               На 17 октомври 2011 г. на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 жалбоподателят подава жалба пред СХВП срещу решението на проверителя.

               7

               С решение от 14 март 2012 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав на СХВП отхвърля жалбата, по съображението че заявената марка е описателна и е лишена от отличителен характер.

         Искания на страните

               8

               Жалбоподателят моли Общия съд:

                        —

                        да отмени обжалваното решение,

                        —

                        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.

               9

               СХВП моли Общия съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

               10

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква по същество три правни основания за отмяна, а именно, първо, нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, второ, нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент, и трето, обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използване.

         По първото правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009

               11

               Жалбоподателят оспорва извода на апелативния състав, че заявената марка е описателна. Терминът „fluege“ бил словна конструкция, непозната в немския език, в който съществувала само думата „Flüge“, изписвана с буквата „ü“, а това означавало, че поради необичайното изписване на термина „fluege“ средният потребител би разбрал заявената марка като означение за търговски произход.

               12

               Жалбоподателят смята, че средният потребител е свикнал да намира стопанисвани от конкретен търговец интернет портали, включително и на домейни от второ ниво с име, образувано от родов термин. В случая терминът „fluege“ дори не бил родов, като се има предвид необичайното му изписване. СХВП не съобразила факта, че от 2004 г. насам е възможно да се регистрират имена на домейни, съдържащи особени символи като буквата „ü“.

               13

               Дори ако съответните потребители биха разбрали заявената марка като име на домейн, обозначаващо германски уебсайт с търговски предложения за самолетни билети, спорните услуги нямали никаква, или поне не достатъчна връзка с предлагането на самолетни билети. В случая не била налице и необходимост да се запази възможността за свободно ползване по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.

               14

               СХВП оспорва твърденията на жалбоподателя.

               15

               Следва да се напомни, че съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 се отказва регистрация на „марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености“. Освен това член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 предвижда, че „[п]араграф 1 се прилага, независимо че мотивите за отказ съществуват само в една част на Общността“.

               16

               Съгласно съдебната практика член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 не допуска знаците или означенията, посочени в този член, да бъдат запазени само за едно предприятие поради регистрирането им като марка. Тази разпоредба преследва цел от общ интерес, която изисква такива знаци или означения да могат да бъдат свободно използвани от всички (Решение на Съда от 23 октомври 2003 г. по дело СХВП/Wrigley, C-191/01 P, Recueil, стр. I-12447, точка 31, Решение на Общия съд от 27 февруари 2002 г. по дело Ellos/СХВП (ELLOS), T-219/00, Recueil, стр. II-753, точка 27 и Решение на Общия съд от 7 юли 2011 г. по дело Cree/СХВП (TRUEWHITE), T-208/10, непубликувано в Сборника, точка 12).

               17

               Освен това съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 знаците или означенията, които могат да служат в търговската дейност за указване на характерните особености на стоката или услугата, за която е поискана регистрацията на марката, се смятат за негодни да изпълняват основната функция на марката, а именно да указва търговския произход на стоката и услугата, за да даде възможност на потребителя, който придобива обозначената с марката стока или получава обозначената с марката услуга, при последващо придобиване да направи същия избор, ако впечатленията му се окажат положителни, или да направи друг избор, ако са отрицателни (Решение по дело СХВП/Wrigley, точка 16 по-горе, точка 30 и Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 13).

               18

               От това следва, че за да попадне в приложното поле на забраната по тази разпоредба, знакът трябва да има достатъчно пряка и конкретна връзка със съответните стоки или услуги, която да дава възможност на заинтересованите потребители да получат незабавно и без други разсъждения описание на съответните стоки или услуги или на някоя от техните характерни особености (вж. Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 14 и цитираната съдебна практика).

               19

               Следва също да се припомни, че дали знакът е описателен може да се прецени само, от една страна, с оглед на начина, по който го възприемат съответните потребители, и от друга — с оглед на съответните стоки или услуги (Решение на Общия съд от 27 февруари 2002 г. по дело Eurocool Logistik/СХВП (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, стр. II-683, точка 38 и Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 17).

               20

               Що се отнася до съответните потребители, както правилно е установено по същество в точки 12 и 13 от обжалваното решение, спорните услуги са предназначени както за средния потребител, така и за специалисти, а освен това предвид елементите на заявената марка въпросът дали е описателна е най-подходящо да се прецени от гледна точка на немскоговорeщите потребители. Затова описателният характер на заявената марка трябва да се преценява от гледна точка на средния немскоговорeщ потребител в Европейския съюз — извод, който впрочем жалбоподателят не оспорва.

               21

               Както отбелязва апелативният състав, заявената марка се състои от елемента „fluege“ и долепения до него елемент „.de“, като първият от тези елементи е вариант на немската дума „Flüge“ („полети“), но изписан с малки букви и с буквеното съчетание „ue“ вместо буквата „ü“, а вторият от елементите е домейн от първо ниво за държава или независима територия (country code Top-Level Domain (ccTLD), в случая за Германия.

               22

               Апелативният състав приема, че при анализа на елемента „fluege“ следва да се вземе предвид обстоятелството, че съответните потребители са свикнали с някои особености при изписването на интернет адреси. Като такива особености апелативният състав посочва това, че обикновено интернет адресите се изписват с малки букви, че особените символи като буквите „ä“, „ü“, „ö“ и „β“ често се заменят с буквените съчетания „ae“, „ue“, „oe“ и „ss“ и че по технически причини не е било или не е възможно да се използват тези особени символи. Поради това апелативният състав приема, че тъй като знаят тези особености, съответните потребители няма да ги възприемат като отклонение от езиковата норма.

               23

               Жалбоподателят не успява да обори този извод. В частност твърдението му, че апелативният състав не е взел предвид съществуващата от 2004 г. насам възможност интернет адресите да съдържат символи с диакритични знаци (например буквата „ü“), не опровергава посоченото от апелативния състав обстоятелство, че символите с диакритични знаци често се заменят с буквени съчетания, нито извода на апелативния състав, че по същество съответните потребители спонтанно биха възприели термина „fluege“ просто като различно изписан вариант на немската дума „Flüge“, което не е необичайно в интернет.

               24

               Обстоятелството, че в заявената марка терминът „fluege“ е последван от домейна от първо ниво „.de“, не означава, противно на твърденията на жалбоподателя, че съответните потребители ще възприемат този термин с повишено внимание.

               25

               Напротив, обстоятелството, че поради окончанието „.de“ тези потребители веднага биха възприели заявения знак като име на домейн и съответно като обозначение на интернет адрес, по-скоро подсказва, че въпросните потребители ще обърнат по-малко внимание на факта, че терминът „fluege“ е изписан с малка буква и с буквеното съчетание „ue“.

               26

               Следва да се добави, че с долепването на елемент, съответстващ на домейн от първо ниво (например на домейна от първо ниво „.de“), към описателна и лишена от отличителен характер дума не се придава отличителност на получения по този начин знак, който при това положение съответните потребители спонтанно биха разпознали като име на домейн и съответно като обозначение на интернет адрес. Всъщност отличителната част на подобно име на домейн е не домейнът от първо ниво, образуван евентуално от точка и буквено съчетание, отговарящо на окончанието за съответната страна, а най-многото домейнът от второ ниво, към който е долепен домейнът от първо ниво.

               27

               Следва да се отхвърли и доводът, с който жалбоподателят по същество поддържа, че съставените от име на домейн марки би трябвало да подлежат на защита дори когато включват описателен термин, тъй като всеки интернет потребител знае, че дори на домейн, чието име е образувано от описателен термин, ще намери портала на конкретен търговец.

               28

               Всъщност следва да се отбележи, че само по себе си името на домейн обозначава най-многото определен интернет адрес, а не търговския произход на стоките или услугите на конкретен производител или доставчик. Практиката в областта на предоставянето на имена на домейни и използването на тези имена на домейни не определят годността на името на домейн да бъде регистрирано като марка на Общността предвид абсолютните основания за отказ, предвидени в Регламент № 207/2009.

               29

               В това отношение следва да се напомни необходимостта да се разграничават правата, произтичащи от регистрацията на име на домейн, и правата, произтичащи от регистрацията на знак като марка на Общността. В този смисъл обстоятелството, че дадено лице притежава име на домейн като името на домейн „fluege.de“, не означава, че само на това основание посоченото име на домейн може да бъде регистрирано като марка на Общността. За последното всъщност е необходимо то да отговаря на всички условия, предвидени за тази цел в Регламент № 207/2009 (Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело DeTeMedien/СХВП (suchen.de), T-117/06, непубликувано в Сборника, точка 44).

               30

               В този смисъл е безпредметен всеки довод, който би могъл да бъде извлечен от липсата на необходимост от запазване на възможността за свободно ползване на знака поради твърдяното наличие на изключително право върху въпросното име на домейн (вж. в този смисъл Решение по дело DeTeMedien/СХВП (suchen.de), точка 29 по-горе, точка 44).

               31

               От всички тези съображения следва, че апелативният състав не е допуснал грешка, когато по същество е приел, че съответните потребители спонтанно биха възприели заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на уебсайт в областта на въздушните услуги и самолетните билети.

               32

               Жалбоподателят поддържа, че дори ако съответните потребители разберат заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на германски уебсайт с предложения за самолетни билети, все пак спорните услуги нямат никаква, или поне не достатъчна връзка с предлагането на самолетни билети.

               33

               Жалбоподателят изтъква, че в заявената марка не би могло да се долови никакво описание на услугите „реклама“, „търговска администрация“ и „административна дейност“ (от клас 35), които имали значение за всяка търговска дейност, нито на услугите в областта на„ресторантьорството“ и „временното настаняване“ (клас 43), нито пък, предвид дейността му само като посредник при продажбата на самолетни билети, на услугите по „транспорт“, „опаковане и съхраняване на стоки“ и „организиране на пътувания“ (клас 39).

               34

               В обжалваното решение апелативният състав приема, че заявената марка е описателна за всички спорни услуги.

               35

               В точка 21 от обжалваното решение апелативният състав в частност посочва, че „рекламата“ включва и рекламата на самолетни билети и авиокомпании, че „търговската администрация“ и „административната дейност“ могат да са специализирани, така че да са ориентирани към изискванията на авиокомпаниите, че „транспортът“ включва и въздушния транспорт, че „опаковането и съхраняването на стоки“ може да обозначават като второстепенна цел превоза на стоки по въздух, че „организирането на пътувания“ и „ресторантьорството“ обхващат и организирането на въздушни пътувания и предлагането на храна на пътниците в самолета, и последно, че „временното настаняване“ може да включва услуги, съобразени с особените изисквания на въздушните пътници, както е например при летищните хотели.

               36

               Апелативният състав приема, че следователно заявената марка дава на съответните потребители ясна и пряка информация за вида на спорните услуги (точки 22 и 23 от обжалваното решение) и че поради това описва тези услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.

               37

               Противно на поддържаното от жалбоподателя, този извод на апелативния състав не е погрешен.

               38

               Най-напред следва да се отбележи, че доколкото съответните потребители спонтанно биха възприели заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на уебсайт в областта на въздушните услуги и самолетните билети, тази марка е описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 за услугите по „транспорт“ от клас 39, и по-конкретно, като част от тези услуги, за услугите по въздушен транспорт.

               39

               В това отношение е ирелевантно твърдението на жалбоподателя, че предметът му на дейност е не въздушен транспорт, а само посредничество при продажбата на самолетни билети. Всъщност преценката дали марката подлежи на регистрация предвид абсолютното основание за отказ по член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 изобщо не зависи от конкретната дейност на заявителя на марката, а единствено от това дали марката е описателна за стоките и услугите, посочени в заявката за регистрация на тази марка.

               40

               Следва да се добави, че обстоятелството, че даден словен знак е описателен само по отношение на част от стоките или услугите, които спадат към дадена категория, спомената като такава в заявката за регистрация, не е пречка да се откаже регистрацията на този знак. Всъщност, ако в подобен случай въпросният знак се регистрира като марка на Общността за посочената категория, нищо не би попречило на нейния притежател да го използва и за стоки или услуги от тази категория, за които той е описателен (вж. Решение на Общия съд от 9 юли 2008 г. по дело Reber/СХВП — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Сборник, стр. II-1927, точка 92 и цитираната съдебна практика, както и Решение по дело „TRUEWHITE“, точка 16 по-горе, точка 27).

               41

               Що се отнася по-нататък до въпроса дали заявената марка е описателна не само за услугите по „транспорт“, но и за другите спорни услуги, посочени в заявката, по изложените в точка 35 по-горе съображения следва да се констатира, че както приема и апелативният състав, останалите услуги, дефинирани твърде широко в заявката за регистрация на марката, може да се предоставят в областта на въздушния транспорт и самолетните билети и в тясна връзка с тях.

               42

               Тъй като жалбоподателят не е ограничил заявката си за регистрация на марка, така че да изключи от обхвата ѝ тези други спорни услуги, доколкото биха могли да се предоставят в областта на въздушния транспорт и самолетните билети, в частност в точки 20—22 от обжалваното решение апелативният състав правилно е приел по посочените съображения, че заявената марка е описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 за въпросните други спорни услуги, посочени в заявката (Решение на Общия съд от 8 юни 2005 г. по дело Wilfer/СХВП (ROCKBASS), T-315/03, Recueil, стр. II-1981, точка 70; вж. по аналогия Решение на Общия съд от 11 февруари 2010 г. по дело Deutsche BKK/СХВП (Deutsche BKK), T-289/08, непубликувано в Сборника, точка 49).

               43

               От изложените дотук съображения следва, че твърдението за наличието на това правно основание за отмяна, а именно на нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърли като неоснователно.

         По второто правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009

               44

               Жалбоподателят поддържа, че като се има предвид, че терминът „fluege“ е необичаен за немския език и че съответните потребители подхождат с особено внимание поради уникалността на регистрацията на всеки интернет домейн, заявената марка притежава необходимия минимум отличителност, за да може да бъде регистрирана.

               45

               СХВП оспорва твърденията на жалбоподателя.

               46

               Следва да се напомни, че припокриването на абсолютните основания за отказ предполага, че дадена словна марка, която описва характерни особености на стоки или услуги, поради този факт може да бъде лишена от отличителен характер по отношение на същите тези стоки или услуги, без да се засягат другите основания, поради които може да е налице тази липса на отличителен характер (вж. Определение на Съда от 18 март 2010 г. по дело CFCMCEE/СХВП, C-282/09 P, Сборник, стр. I-2395, точка 52 и цитираната съдебна практика).

               47

               В случая е установено, че апелативният състав правилно е приел, че заявената марка е описателна за спорните услуги. В този контекст в частност бе отбелязано, че с долепването на точка и буквено съчетание, съответстващо на домейн от първо ниво, към описателен и лишен от отличителност термин не се придава отличителност на получения по този начин знак, който при това положение съответните потребители спонтанно биха разпознали като име на домейн, обозначаващо определен интернет адрес.

               48

               Оттук следва, че твърдението за наличието на това правно основание за отмяна, а именно на нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърли като неоснователно.

         По третото правно основание, изведено от обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използване

               49

               Жалбоподателят изтъква, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използването ѝ в Германия и в други части на Съюза с немскоговорeщо население. Той представя доказателства за това твърдение и въз основа на тях заключава, че заявената марка трябва да бъде регистрирана, а обжалваното решение — отменено.

               50

               СХВП поддържа, че твърдението за придобития чрез използване отличителен характер на марката е направено късно, едва пред Общия съд, и че при всички случаи е недоказано.

               51

               Следва да се напомни, че целта на обжалването пред Общия съд е да се упражни контрол за законосъобразност върху решенията на апелативните състави на СХВП по смисъла на член 65 от Регламент № 207/2009. Освен това член 135, параграф 4 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда, че с писмените становища на страните не може да се изменя предметът на спора пред апелативния състав.

               52

               В случая от преписката личи, че в производството пред СХВП жалбоподателят не се е позовал на обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използването ѝ по смисъла на член 7, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Следователно въпросът за отличителния характер, придобит след евентуалното използване на разглеждания словен знак, не е обсъждан пред СХВП.

               53

               В това отношение трябва да се отбележи, че както в производствата ex parte, така и в производствата inter partes, с твърдението, че е налице придобит чрез използване отличителен характер, се повдига правен въпрос, който е съвсем отделен от въпроса дали отличителността е по принцип присъща за съответната марка. Затова, ако страната не е посочила пред СХВП твърдението, че марката ѝ е придобила отличителен характер, СХВП не е длъжна служебно да проверява дали това е така (вж. Решение на Общия съд от 10 март 2010 г. по дело Baid/СХВП (LE GOMMAGE DES FACADES), T-31/09, непубликувано в Сборника, точка 41 и цитираната съдебна практика).

               54

               Ето защо Общият съд не следва да се произнася по този въпрос, който не е бил част от предмета на спора пред апелативния състав.

               55

               Следователно трябва да се отхвърли и твърдението, че е налице третото правно основание.

               56

               От всички изложени съображения следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена.

         По съдебните разноски

               57

               Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски съобразно искането на СХВП.

               По изложените съображения
               ОБЩИЯТ СЪД (втори състав)
               реши:

                           1)

                           Отхвърля жалбата.

                           2)

                           Unister GmbH понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 14 май 2013 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.
    ---documentbreak---

               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело T-244/12
            Unister GmbH,  установено в Лайпциг (Германия), за което се явяват H. Hug и A. Kessler-Jensch, avocats,
            жалбоподател,
            срещу
            Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП),  за която се явява г-жа D. Walicka, в качеството на представител,
            ответник,
            с предмет жалба срещу решението на първи апелативен състав на СХВП от 14 март 2012 г. (преписка R 2149/2011-1) по заявка за регистрация на словния знак „fluege.de“ като марка на Общността,
            ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),
            състоящ се от: г-н N. J. Forwood, председател, г-н F. Dehousse (докладчик) и г-н J. Schwarcz, съдии,
            секретар: г-н E. Coulon,
            предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 30 май 2012 г.,
            предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 6 септември 2012 г.,
            като има предвид, че в едномесечния срок от уведомяването на страните за приключването на писмената фаза на производството не е постъпило искане от тях за насрочване на съдебно заседание, и като съответно на основание член 135а от Процедурния правилник на Общия съд реши въз основа на доклада на съдията докладчик да се произнесе по жалбата, без да провежда устна фаза на производството,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            Фактическа обстановка
            1. На 27 януари 2011 г. жалбоподателят Unister GmbH подава в Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП) заявка за регистриране на марка на Общността на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1).
            2. Марката, чиято регистрация е поискана, е словният знак „fluege.de“.
            3. Стоките и услугите, за които е поискана регистрацията на марката, спадат към класове 25, 28, 35, 39, 41 и 43 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и изменена.
            4. Сред тези стоки и услуги предмет на настоящата жалба са само услугите от класове 35, 39 и 43, които отговарят на следното описание (наричани по-нататък „спорните услуги“):
            – клас 35: „Реклама; управление на търговски сделки; търговска администрация; административна дейност“;
            – клас 39: „Транспорт; опаковане и съхраняване на стоки; организиране на пътувания“;
            – клас 43: „Ресторантьорство; временно настаняване“.
            5. С решение от 22 август 2011 г. на основание член 7, параграф 1, букви б) и в) и параграф 2 от Регламент № 207/2009 проверителят отхвърля заявката за марка за спорните услуги, по съображение че заявената марка е описателна и е лишена от отличителен характер.
            6. На 17 октомври 2011 г. на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 жалбоподателят подава жалба пред СХВП срещу решението на проверителя.
            7. С решение от 14 март 2012 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) първи апелативен състав на СХВП отхвърля жалбата, по съображението че заявената марка е описателна и е лишена от отличителен характер.
            Искания на страните
            8. Жалбоподателят моли Общия съд:
            – да отмени обжалваното решение,
            – да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
            9. СХВП моли Общия съд:
            – да отхвърли жалбата,
            – да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
            От правна страна
            10. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква по същество три правни основания за отмяна, а именно, първо, нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, второ, нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент, и трето, обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използване.
            По първото правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009
            11. Жалбоподателят оспорва извода на апелативния състав, че заявената марка е описателна. Терминът „fluege“ бил словна конструкция, непозната в немския език, в който съществувала само думата „Flüge“, изписвана с буквата „ü“, а това означавало, че поради необичайното изписване на термина „fluege“ средният потребител би разбрал заявената марка като означение за търговски произход.
            12. Жалбоподателят смята, че средният потребител е свикнал да намира стопанисвани от конкретен търговец интернет портали, включително и на домейни от второ ниво с име, образувано от родов термин. В случая терминът „fluege“ дори не бил родов, като се има предвид необичайното му изписване. СХВП не съобразила факта, че от 2004 г. насам е възможно да се регистрират имена на домейни, съдържащи особени символи като буквата „ü“.
            13. Дори ако съответните потребители биха разбрали заявената марка като име на домейн, обозначаващо германски уебсайт с търговски предложения за самолетни билети, спорните услуги нямали никаква, или поне не достатъчна връзка с предлагането на самолетни билети. В случая не била налице и необходимост да се запази възможността за свободно ползване по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
            14. СХВП оспорва твърденията на жалбоподателя.
            15. Следва да се напомни, че съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 се отказва регистрация на „марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености“. Освен това член 7, параграф 2 от Регламент № 207/2009 предвижда, че „[п]араграф 1 се прилага, независимо че мотивите за отказ съществуват само в една част на Общността“.
            16. Съгласно съдебната практика член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 не допуска знаците или означенията, посочени в този член, да бъдат запазени само за едно предприятие поради регистрирането им като марка. Тази разпоредба преследва цел от общ интерес, която изисква такива знаци или означения да могат да бъдат свободно използвани от всички (Решение на Съда от 23 октомври 2003 г. по дело СХВП/Wrigley, C-191/01 P, Recueil, стр. I-12447, точка 31, Решение на Общия съд от 27 февруари 2002 г. по дело Ellos/СХВП (ELLOS), T-219/00, Recueil, стр. II-753, точка 27 и Решение на Общия съд от 7 юли 2011 г. по дело Cree/СХВП (TRUEWHITE), T-208/10, непубликувано в Сборника, точка 12).
            17. Освен това съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 знаците или означенията, които могат да служат в търговската дейност за указване на характерните особености на стоката или услугата, за която е поискана регистрацията на марката, се смятат за негодни да изпълняват основната функция на марката, а именно да указва търговския произход на стоката и услугата, за да даде възможност на потребителя, който придобива обозначената с марката стока или получава обозначената с марката услуга, при последващо придобиване да направи същия избор, ако впечатленията му се окажат положителни, или да направи друг избор, ако са отрицателни (Решение по дело СХВП/Wrigley, точка 16 по-горе, точка 30 и Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 13).
            18. От това следва, че за да попадне в приложното поле на забраната по тази разпоредба, знакът трябва да има достатъчно пряка и конкретна връзка със съответните стоки или услуги, която да дава възможност на заинтересованите потребители да получат незабавно и без други разсъждения описание на съответните стоки или услуги или на някоя от техните характерни особености (вж. Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 14 и цитираната съдебна практика).
            19. Следва също да се припомни, че дали знакът е описателен може да се прецени само, от една страна, с оглед на начина, по който го възприемат съответните потребители, и от друга — с оглед на съответните стоки или услуги (Решение на Общия съд от 27 февруари 2002 г. по дело Eurocool Logistik/СХВП (EUROCOOL), T-34/00, Recueil, стр. II-683, точка 38 и Решение по дело TRUEWHITE, точка 16 по-горе, точка 17).
            20. Що се отнася до съответните потребители, както правилно е установено по същество в точки 12 и 13 от обжалваното решение, спорните услуги са предназначени както за средния потребител, така и за специалисти, а освен това предвид елементите на заявената марка въпросът дали е описателна е най-подходящо да се прецени от гледна точка на немскоговорeщите потребители. Затова описателният характер на заявената марка трябва да се преценява от гледна точка на средния немскоговорeщ потребител в Европейския съюз — извод, който впрочем жалбоподателят не оспорва.
            21. Както отбелязва апелативният състав, заявената марка се състои от елемента „fluege“ и долепения до него елемент „.de“, като първият от тези елементи е вариант на немската дума „Flüge“ („полети“), но изписан с малки букви и с буквеното съчетание „ue“ вместо буквата „ü“, а вторият от елементите е домейн от първо ниво за държава или независима територия (country code Top-Level Domain (ccTLD), в случая за Германия.
            22. Апелативният състав приема, че при анализа на елемента „fluege“ следва да се вземе предвид обстоятелството, че съответните потребители са свикнали с някои особености при изписването на интернет адреси. Като такива особености апелативният състав посочва това, че обикновено интернет адресите се изписват с малки букви, че особе ните символи като буквите „ä“, „ü“, „ö“ и „β“ често се заменят с буквените съчетания „ae“, „ue“, „oe“ и „ss“ и че по технически причини не е било или не е възможно да се използват тези особени символи. Поради това апелативният състав приема, че тъй като знаят тези особености, съответните потребители няма да ги възприемат като отклонение от езиковата норма.
            23. Жалбоподателят не успява да обори този извод. В частност твърдението му, че апелативният състав не е взел предвид съществуващата от 2004 г. насам възможност интернет адресите да съдържат символи с диакритични знаци (например буквата „ü“), не опровергава посоченото от апелативния състав обстоятелство, че символите с диакритични знаци често се заменят с буквени съчетания, нито извода на апелативния състав, че по същество съответните потребители спонтанно биха възприели термина „fluege“ просто като различно изписан вариант на немската дума „Flüge“, което не е необичайно в интернет.
            24. Обстоятелството, че в заявената марка терминът „fluege“ е последван от домейна от първо ниво „.de“, не означава, противно на твърденията на жалбоподателя, че съответните потребители ще възприемат този термин с повишено внимание.
            25. Напротив, обстоятелството, че поради окончанието „.de“ тези потребители веднага биха възприели заявения знак като име на домейн и съответно като обозначение на интернет адрес, по-скоро подсказва, че въпросните потребители ще обърнат по-малко внимание на факта, че терминът „fluege“ е изписан с малка буква и с буквеното съчетание „ue“.
            26. Следва да се добави, че с долепването на елемент, съответстващ на домейн от първо ниво (например на домейна от първо ниво „.de“), към описателна и лишена от отличителен характер дума не се придава отличителност на получения по този начин знак, който при това положение съответните потребители спонтанно биха разпознали като име на домейн и съответно като обозначение на интернет адрес. Всъщност отличителната част на подобно име на домейн е не домейнът от първо ниво, образуван евентуално от точка и буквено съчетание, отговарящо на окончанието за съответната страна, а най-многото домейнът от второ ниво, към който е долепен домейнът от първо ниво.
            27. Следва да се отхвърли и доводът, с който жалбоподателят по същество поддържа, че съставените от име на домейн марки би трябвало да подлежат на защита дори когато включват описателен термин, тъй като всеки интернет потребител знае, че дори на домейн, чието име е образувано от описателен термин, ще намери портала на конкретен търговец.
            28. Всъщност следва да се отбележи, че само по себе си името на домейн обозначава най-многото определен интернет адрес, а не търговския произход на стоките или услугите на конкретен производител или доставчик. Практиката в областта на предоставянето на имена на домейни и използването на тези имена на домейни не определят годността на името на домейн да бъде регистрирано като марка на Общността предвид абсолютните основания за отказ, предвидени в Регламент № 207/2009.
            29. В това отношение следва да се напомни необходимостта да се разграничават правата, произтичащи от регистрацията на име на домейн, и правата, произтичащи от регистрацията на знак като марка на Общността. В този смисъл обстоятелството, че дадено лице притежава име на домейн като името на домейн „fluege.de“, не означава, че само на това основание посоченото име на домейн може да бъде регистрирано като марка на Общността. За последното всъщност е необходимо то да отговаря на всички условия, предвидени за тази цел в Регламент № 207/2009 (Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело DeTeMedien/СХВП (suchen.de), T-117/06, непубликувано в Сборника, точка 44).
            30. В този смисъл е безпредметен всеки довод, който би могъл да бъде извлечен от липсата на необходимост от запазване на възможността за свободно ползване на знака поради твърдяното наличие на изключително право върху въпросното име на домейн (вж. в този смисъл Решение по дело DeTeMedien/СХВП (suchen.de), точка 29 по-горе, точка 44).
            31. От всички тези съображения следва, че апелативният състав не е допуснал грешка, когато по същество е приел, че съответните потребители спонтанно биха възприели заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на уебсайт в областта на въздушните услуги и самолетните билети.
            32. Жалбоподателят поддържа, че дори ако съответните потребители разберат заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на германски уебсайт с предложения за самолетни билети, все пак спорните услуги нямат никаква, или поне не достатъчна връзка с предлагането на самолетни билети.
            33. Жалбоподателят изтъква, че в заявената марка не би могло да се долови никакво описание на услугите „реклама“, „търговска администрация“ и „административна дейност“ (от клас 35), които имали значение за всяка търговска дейност, нито на услугите в областта на „ресторантьорството“ и „временното настаняване“ (клас 43), нито пък, предвид дейността му само като посредник при продажбата на самолетни билети, на услугите по „транспорт“, „опаковане и съхраняване на стоки“ и „организиране на пътувания“ (клас 39).
            34. В обжалваното решение апелативният състав приема, че заявената марка е описателна за всички спорни услуги.
            35. В точка 21 от обжалваното решение апелативният състав в частност посочва, че „рекламата“ включва и рекламата на самолетни билети и авиокомпании, че „търговската администрация“ и „административната дейност“ могат да са специализирани, така че да са ориентирани към изискванията на авиокомпаниите, че „транспортът“ включва и въздушния транспорт, че „опаковането и съхраняването на стоки“ може да обозначават като второстепенна цел превоза на стоки по въздух, че „организирането на пътувания“ и „ресторантьорството“ обхващат и организирането на въздушни пътувания и предлагането на храна на пътниците в самолета, и последно, че „временното настаняване“ може да включва услуги, съобразени с особените изисквания на въздушните пътници, както е например при летищните хотели.
            36. Апелативният състав приема, че следователно заявената марка дава на съответните потребители ясна и пряка информация за вида на спорните услуги (точки 22 и 23 от обжалваното решение) и че поради това описва тези услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
            37. Противно на поддържаното от жалбоподателя, този извод на апелативния състав не е погрешен.
            38. Най-напред следва да се отбележи, че доколкото съответните потребители спонтанно биха възприели заявената марка като име на домейн, обозначаващо адреса на уебсайт в областта на въздушните услуги и самолетните билети, тази марка е описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 за услугите по „транспорт“ от клас 39, и по-конкретно, като част от тези услуги, за услугите по въздушен транспорт.
            39. В това отношение е ирелевантно твърдението на жалбоподателя, че предметът му на дейност е не въздушен транспорт, а само посредничество при продажбата на самолетни билети. Всъщност преценката дали марката подлежи на регистрация предвид абсолютното основание за отказ по член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 изобщо не зависи от конкретната дейност на заявителя на марката, а единствено от това дали марката е описателна за стоките и услугите, посочени в заявката за регистрация на тази марка.
            40. Следва да се добави, че обстоятелството, че даден словен знак е описателен само по отношение на част от стоките или услугите, които спадат към дадена категория, спомената като такава в заявката за регистрация, не е пречка да се откаже регистрацията на този знак. Всъщност, ако в подобен случай въпросният знак се регистрира като марка на Общността за посочената категория, нищо не би попречило на нейния притежател да го използва и за стоки или услуги от тази категория, за които той е описателен (вж. Решение на Общия съд от 9 юли 2008 г. по дело Reber/СХВП — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Сборник, стр. II-1927, точка 92 и цитираната съдебна практика, както и Решение по дело „TRUEWHITE“, точка 16 по-горе, точка 27).
            41. Що се отнася по-нататък до въпроса дали заявената марка е описателна не само за услугите по „транспорт“, но и за другите спорни услуги, посочени в заявката, по изложените в точка 35 по-горе съображения следва да се констатира, че както приема и апелативният състав, останалите услуги, дефинирани твърде широко в заявката за регистрация на марката, може да се предоставят в областта на въздушния транспорт и самолетните билети и в тясна връзка с тях.
            42. Тъй като жалбоподателят не е ограничил заявката си за регистрация на марка, така че да изключи от обхвата ѝ тези други спорни услуги, доколкото биха могли да се предоставят в областта на въздушния транспорт и самолетните билети, в частност в точки 20—22 от обжалваното решение апелативният състав правилно е приел по посочените съображения, че заявената марка е описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 за въпросните други спорни услуги, посочени в заявката (Решение на Общия съд от 8 юни 2005 г. по дело Wilfer/СХВП (ROCKBASS), T-315/03, Recueil, стр. II-1981, точка 70; вж. по аналогия Решение на Общия съд от 11 февруари 2010 г. по дело Deutsche BKK/СХВП (Deutsche BKK), T-289/08, непубликувано в Сборника, точка 49).
            43. От изложените дотук съображения следва, че твърдението за наличието на това правно основание за отмяна, а именно на нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърли като неоснователно.
            По второто правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009
            44. Жалбоподателят поддържа, че като се има предвид, че терминът „fluege“ е необичаен за немския език и че съответните потребители подхождат с особено внимание поради уникалността на регистрацията на всеки интернет домейн, заявената марка притежава необходимия минимум отличителност, за да може да бъде регистрирана.
            45. СХВП оспорва твърденията на жалбоподателя.
            46. Следва да се напомни, че припокриването на абсолютните основания за отказ предполага, че дадена словна марка, която описва характерни особености на стоки или услуги, поради този факт може да бъде лишена от отличителен характер по отношение на същите тези стоки или услуги, без да се засягат другите основания, поради които може да е налице тази липса на отличителен характер (вж. Определение на Съда от 18 март 2010 г. по дело CFCMCEE/СХВП, C-282/09 P, Сборник, стр. I-2395, точка 52 и цитираната съдебна практика).
            47. В случая е установено, че апелативният състав правилно е приел, че заявената марка е описателна за спорните услуги. В този контекст в частност бе отбелязано, че с долепването на точка и буквено съчетание, съответстващо на домейн от първо ниво, към описателен и лишен от отличителност термин не се придава отличителност на получения по този начин знак, който при това положение съответните потребители спонтанно биха разпознали като име на домейн, обозначаващо определен интернет адрес.
            48. Оттук следва, че твърдението за наличието на това правно основание за отмяна, а именно на нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, трябва да се отхвърли като неоснователно.
            По третото правно основание, изведено от обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използване
            49. Жалбоподателят изтъква, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използването ѝ в Германия и в други части на Съюза с немскоговорeщо население. Той представя доказателства за това твърдение и въз основа на тях заключава, че заявената марка трябва да бъде регистрирана, а обжалваното решение — отменено.
            50. СХВП поддържа, че твърдението за придобития чрез използване отличителен характер на марката е направено късно, едва пред Общия съд, и че при всички случаи е недоказано.
            51. Следва да се напомни, че целта на обжалването пред Общия съд е да се упражни контрол за законосъобразност върху решенията на апелативните състави на СХВП по смисъла на член 65 от Регламент № 207/2009. Освен това член 135, параграф 4 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда, че с писмените становища на страните не може да се изменя предметът на спора пред апелативния състав.
            52. В случая от преписката личи, че в производството пред СХВП жалбоподателят не се е позовал на обстоятелството, че заявената марка е придобила отличителен характер чрез използването ѝ по смисъла на член 7, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Следователно въпросът за отличителния характер, придобит след евентуалното използване на разглеждания словен знак, не е обсъждан пред СХВП.
            53. В това отношение трябва да се отбележи, че както в производствата ex parte, така и в производствата inter partes, с твърдението, че е налице придобит чрез използване отличителен характер, се повдига правен въпрос, който е съвсем отделен от въпроса дали отличителността е по принцип присъща за съответната марка. Затова, ако страната не е посочила пред СХВП твърдението, че марката ѝ е придобила отличителен характер, СХВП не е длъжна служебно да проверява дали това е така (вж. Решение на Общия съд от 10 март 2010 г. по дело Baid/СХВП (LE GOMMAGE DES FACADES), T-31/09, непубликувано в Сборника, точка 41 и цитираната съдебна практика).
            54. Ето защо Общият съд не следва да се произнася по този въпрос, който не е бил част от предмета на спора пред апелативния състав.
            55. Следователно трябва да се отхвърли и твърдението, че е налице третото правно основание.
            56. От всички изложени съображения следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена.
            По съдебните разноски
            57. Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски съобразно искането на СХВП.

            Диспозитив
            По изложените съображения
            ОБЩИЯТ СЪД (втори състав)
            реши:
            1) Отхвърля жалбата.
            2) Unister GmbH понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).


Решение на Съда от 2 февруари 1982 г. # Комисия на Европейските общности срещу Кралство Белгия. # Неизпълнение на задължения. # Дело 68/81.


title: Решение на Съда (пети състав) от 8 ноември 2012 г.#Alexander Heimann и Konstantin Toltschin срещу Kaiser GmbH.#Преюдициално запитване, отправено от Arbeitsgericht Passau.#Социална политика — Директива 2003/88/ЕО — Намаляване на продължителността на работното време („Kurzarbeit“) — Намаляване на правото на платен годишен отпуск в зависимост от намаляването на продължителността на работното време — Финансово обезщетение.#Съединени дела C‑229/11 и C‑230/11.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
      8 ноември 2012 година (
            *1
         )
      „Социална политика — Директива 2003/88/ЕО — Намаляване на продължителността на работното време („Kurzarbeit“) — Намаляване на правото на платен годишен отпуск в зависимост от намаляването на продължителността на работното време — Финансово обезщетение“
      По съединени дела C-229/11 и C-230/11
      с предмет преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Arbeitsgericht Passau (Германия) с акт от 13 април 2011 г., постъпил в Съда на 16 май 2011 г., в рамките на производство по дела

         Alexander Heimann (C-229/11),

         Konstantin Toltschin (C-230/11)
      срещу

         Kaiser GmbH,

      СЪДЪТ (пети състав),
      състоящ се от: г-н M. Ilešič, изпълняващ функцията на председател на пети състав, г-н E. Levits (докладчик) и г-н M. Safjan, съдии,
      генерален адвокат: г-жа V. Trstenjak,
      секретар: г-н A. Calot Escobar,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за г-н Heimann, от R. Zuleger, Rechtsanwalt,

               —

               за г-н Toltschin, от R. Zuleger, Rechtsanwalt,

               —

               за Kaiser GmbH, от C. Olschar, Rechtsanwalt,

               —

               за германското правителство, от г-н T. Henze, г-н N. Graf Vitzthum и г-жа K. Petersen, в качеството на представители,

               —

               за полското правителство, от г-н M. Szpunar, в качеството на представител,

               —

               за Европейската комисия, от г-н M. van Beek и г-н V. Kreuschitz, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3, наричана по-нататък „Директивата“).

               2

               Тези запитвания са отправени в рамките на спорове съответно между г-н Heimann и г-н Toltschin и бившия им работодател Kaiser GmbH (наричано по-нататък „Kaiser“) по повод на правото на заинтересованите лица на финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск за 2009 г. и 2010 г.

         Правна уредба

         Правото на Съюза

               3

               Член 31 от Хартата гласи:
               „Справедливи и равни условия на труд
               1.   Всеки работник има право на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството му.
               2.   Всеки работник има право на ограничаване на максималната продължителност на труда, на периоди на дневна и седмична почивка, както и на платен годишен отпуск“.

               4

               Член 1 от Директива 2003/88, озаглавен „Предмет и приложно поле“, предвижда:
               „1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
               2.   Настоящата директива се прилага за:

                        а)

                        минималната продължителност на […] годишния отпуск […]

                  […]“.

               5

               Член 7 от тази директива, озаглавен „Годишен отпуск“, гласи следното:
               „1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
               2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.

               6

               Член 17 от Директива 2003/88 предвижда, че държавите членки могат да дерогират някои разпоредби на тази директива. Не се допуска никаква дерогация от разпоредбите на член 7 от посочената директива.

         Германското законодателство

               7

               Германският закон за отпуските от 8 януари 1963 г. (Bundesurlaubsgesetz, BGBl. 1963 г., стр. 2) в изменената му редакция от 7 май 2002 г. (BGBl. 2002 I, стр. 1529, наричан по-нататък „BUrlG“) предвижда в членове 1 и 3 право на платен годишен отпуск в размер на най-малко 24 дни.

               8

               Член 7, параграф 4 от BUrlG предвижда:
               „Когато част от отпуска или целият отпуск не може да бъде предоставен поради прекратяване на трудовото правоотношение, работникът има право на финансово обезщетение“.

               9

               По силата на член 11, параграф 1, трето изречение от BUrlG намаляването на размера на заплатата, извършено в резултат на намаляване продължителността на работното време, на частична безработица или на невиновно неявяване на работника на работа през референтния период, не се вземат предвид при изчисляване на възнаграждението, на което работникът има право по време на платения му отпуск.

         Спорове по главното производство и преюдициални въпроси

               10

               Г-н Heimann и г-н Toltschin са били наети съответно през 2003 г. и 1998 г. от Kaiser, предприятие подизпълнител в областта на автомобилната промишленост, чийто персонал възлиза на няколкостотин работници.

               11

               През 2009 г. поради икономически затруднения Kaiser решава да съкрати броя на работните си места. Така г-н Heimann и г-н Toltschin са уволнени, считано съответно от 30 юни и от 31 август 2009 г.

               12

               През май 2009 г. Kaiser и неговият работнически съвет приемат социален план.

               13

               Този социален план предвижда продължаване на срока на трудовите договори на уволнените работници с една година, считано от датата на уволняването им, преустановявайки чрез прилагането на „намалено до нула работно време“ („Kurzarbeit Null“) задължението на работника да полага труд за работодателя и задължението на работодателя да му изплаща възнаграждение.

               14

               Чрез това продължаване на срока на трудовите договори на заинтересованите работници се цели да им бъде предоставена възможност да получават финансова помощ за срок от една година, считано от уволняването им. Всъщност Федералната агенция по заетостта отпуска на работниците за периода на „намаленото до нула работно време“ сума, наречена „Kurzarbeitergeld“. Тази сума се изчислява и изплаща от работодателя, като замества заплатата на съответния работник за периода на намаляване на продължителността на работното време.

               15

               Когато трудовото правоотношение на г-н Heimann се прекратява на 30 юни 2010 г., последният иска от Kaiser да му бъде изплатена сума в размер на 2284,32 EUR, съответстваща на финансово обезщетение за петнадесет и десет дни неизползван платен годишен отпуск, съответно за 2009 г. и 2010 г.

               16

               Г-н Toltschin, чието трудово правоотношение се прекратява на 31 август 2010 г., претендира за финансово обезщетение в общ размер на 2962,60 EUR, съответстващо на десет и на тридесет дни неизползван платен годишен отпуск, съответно за 2009 г. и 2010 г.

               17

               Kaiser поддържа, че през периода на „Kurzarbeit Null“ жалбоподателите по главното производство не са придобили права на платен годишен отпуск.

               18

               Запитващата юрисдикция възнамерява да приложи правилото за pro rata temporis и да третира периода на „Kurzarbeit Null“ по еднакъв начин с намаляване на работното време на работника вследствие на договорно уредено преминаване от пълно към непълно работно време, което предполага намаляване на размера на платения годишен отпуск, на който има право работникът през периода на работа на непълно работно време.

               19

               Предвид съмненията доколко тези мотиви съответстват на правото на Съюза, Arbeitsgericht Passau решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

                        „1)

                        Следва ли член 31, параграф 2 от Хартата, съответно член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национални правни разпоредби или практики, съгласно които при намаляване на дължимите работни дни през седмицата в резултат на законосъобразно разпореждане относно намаленото работно време правото на частично безработното лице на платен годишен отпуск се коригира на pro rata основа, така че да отразява съотношението между броя на работните дни в седмицата през намаленото работно време и броя на работните дни в седмицата на работник на пълно работно време, като в резултат на това през намаленото работно време работникът получава само съответстващо намалено право на отпуск?

                        2)

                        При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос:
                        Следва ли член 31, параграф 2 от Хартата, съответно член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 да се тълкуват в смисъл, че те не допускат национални правни разпоредби или практики, съгласно които при свеждане на дължимите работни дни през седмицата до нула в резултат на законосъобразно разпореждане относно намаленото работно време правото на частично безработното лице на платен годишен отпуск се коригира на pro rata основа до нула, като в резултат на това през „намаленото до нула работно време“ работникът не получава никакво право на отпуск?“.

               20

               С Определение на председателя на Съда от 27 юни 2011 г. дела C-229/11 и C-230/11 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.

         По преюдициалните въпроси

         По първия въпрос

               21

               С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 31, параграф 2 от Хартата и съответно член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или практика като например социален план, приет от предприятието и неговия работнически съвет, по силата на които правото на платен годишен отпуск на работник, чието работно време е намалено, се изчислява според правилото pro rata temporis.

               22

               В това отношение, на първо място, следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика правото на платен годишен отпуск на всеки работник трябва да бъде считано за особено важен принцип на социалното право на Съюза (вж. Решение от 20 януари 2009 г. по дело Schultz-Hoff и др., C-350/06 и C-520/06, Recueil, стр. I-179, точка 54 и Решение от 3 май 2012 г. по дело Neidel, C-337/10, точка 28). В качеството си на принцип на социалното право на Съюза това право на всеки работник е изрично установено в член 31, параграф 2 от Хартата, на която член 6, параграф 1 ДЕС придава същата правна сила, каквато имат Договорите (Решение от 22 ноември 2011 г. по дело KHS, C-214/10, Сборник, стр. I-11757, точка 37 и Решение по дело Neidel, посочено по-горе, точка 40).

               23

               На второ място, следва да се отбележи, че правото на платен годишен отпуск не може да се тълкува по ограничителен начин (Решение от 21 юни 2012 г. по дело ANGED, C-78/11, точка 18).

               24

               Така Съдът вече е постановил, че по отношение на работниците в надлежно предписан отпуск по болест правото на платен годишен отпуск, предоставено от Директива 2003/88 на всички работници, не може да бъде обвързано от държава членка със задължението за действително полагане на труд през установения от държавата референтен период (Решение по дело Schultz-Hoff и др., посочено по-горе, точка 41 и Решение от 24 януари 2012 г. по дело Dominguez, C-282/10, точка 20).

               25

               От същата съдебна практика следва, че член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практика, които предвиждат, че при прекратяването на трудовото правоотношение никакво финансово обезщетение за неизползван платен годишен отпуск не се изплаща на работника, който е бил в отпуск по болест през целия или част от референтния период и/или период на прехвърляне, поради което не е могъл да упражни правото си на платен годишен отпуск. За изчисляване на посоченото финансово обезщетение обичайното възнаграждение на работника, което е възнаграждението, което трябва да бъде запазено по време на периода на почивка, съответстващ на платения годишен отпуск, е също определящо (Решение по дело Schultz-Hoff и др., посочено по-горе, точка 62).

               26

               Все пак, въпреки че е изключено правото на даден работник на минимален платен годишен отпуск, гарантирано от правото на Съюза, да бъде намалено, ако поради заболяване работникът не е можел да изпълнява задълженията си през референтния период, цитираната съдебна практика в предходната точка от настоящото решение не може да се прилага mutatis mutandis за хипотезата на работник на намалено работно време, каквато е тази по главното производство.

               27

               Всъщност, както Kaiser правилно поддържа в писменото си становище, положението на работник, който е нетрудоспособен поради болест, и това на работник на намалено работно време са напълно различни.

               28

               Във връзка с това, на първо място, следва да се припомни, че в случая по главното производство намаляването на продължителността на работното време се основава на социален план, който е особена форма на споразумение с персонала, сключено между работодателя и представителите на персонала на предприятието. Този социален план предвижда преустановяване — в зависимост от намаляване на продължителността на работното време — на реципрочните задължения на работодателя и на работника или служителя, свързани с полагането на труд и заплащането.

               29

               На второ място, следва да се отбележи, че през периода на намаляване на продължителността на работното време, произтичащ от този социален план и следователно предвидим за съответния работник, последният може да почива или да се посвети на дейности за отмора и възстановяване. Така, доколкото посоченият работник няма физически или психически страдания, причинени от заболяване, той се намира в различно положение от това, което би произтекло от нетрудоспособност, свързана със здравословното му състояние.

               30

               На трето място, целта на същия този социален план, в който се предвижда намаляване на продължителността на работното време, се състои в предотвратяване уволняването на съответните работници поради икономически причини и намаляване на отрицателните последици, претърпени от тези работници по повод на такова уволняване. Свързването на ползите, произтичащи от такова предимство, предоставено на работника съгласно националното право, със задължението на работодателя да плаща за платения годишен отпуск през периода на формално продължаване на трудовия договор, по чисто социални съображения би могло да предизвика нежелание у работодателя да постигне съгласие по такъв социален план и следователно би могло да лиши работника от положителните му последици.

               31

               Следователно, въпреки че положението на работник на намалено работно време вследствие на прилагането на социален план като разглеждания по главното производство се различава от това на работник, който е нетрудоспособен поради заболяване, необходимо е да се заключи, че положението на първия от тези двама работници е сравнимо с това на работник на непълно работно време.

               32

               В тази връзка трябва да се отбележи, че работниците на намалено работно време от формална гледна точка наистина разполагат с трудов договор за пълна заетост. Както обаче бе посочено в точки 13 и 28 от настоящото решение, през периода на намаляване на продължителността на работното време реципрочните задължения на работодателя и на наетото лице, свързани с полагането на труд и заплащането, се преустановяват в зависимост от намаляването на продължителността на работното време или дори напълно се заличават. От това следва, че работниците на намалено работно време трябва да бъдат квалифицирани като „работници, които временно са на непълно работно време“, доколкото положението им е de facto сравнимо с това на работници на непълно работно време.

               33

               По отношение на последните работници Съдът е предоставил ясни насоки, що се отнася до правото им на платен годишен отпуск.

               34

               Всъщност в Решение от 22 април 2010 г. по дело Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Сборник, стр. I-3527, точка 33) Съдът се позовава по-специално на клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г., съдържащо се в приложението към Директива 97/81/EО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), изменена с Директива 98/23/ЕО на Съвета от 7 април 1998 г. (ОВ L 131, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 46), съгласно която при необходимост принципът на pro rata temporis се прилага за условията за наемане на работа на работниците на непълно работно време. Съдът прилага това правило по отношение на предоставянето на годишен отпуск за период на заетост на непълно работно време, тъй като за такъв период намаляването на правото на годишен отпуск спрямо придобития за период на заетост на пълно работно време е оправдано по обективни причини.

               35

               Все пак следва да се припомни, че Съдът уточнява, че посоченото правило не може да се приложи ex post за право на годишен отпуск, придобито през период на заетост на пълно работно време. Така от релевантните разпоредби на Директива 2003/88 не може да се направи извод, че национална правна уредба би могла да предвижда сред условията за упражняване на правото на годишен отпуск частична загуба на право на отпуск, придобито през даден референтен период (вж. Решение по дело Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, посочено по-горе, точки 33 и 34).

               36

               От всички изложени по-горе съображения следва, че на първия въпрос трябва да се отговори, че член 31, параграф 2 от Хартата и член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че те допускат национални правни разпоредби или практики, какъвто е социален план, договорен между предприятие и неговия работнически съвет, съгласно които правото на платен годишен отпуск на работник на намалено работно време се изчислява според правилото pro rata temporis.

         По втория въпрос

               37

               С оглед на отговора на първия въпрос не следва да се отговаря на втория въпрос.

         По съдебните разноски

               38

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

                     Член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз и член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкуват в смисъл, че те допускат национални правни разпоредби или практики, какъвто е социален план, договорен между предприятие и неговия работнически съвет, съгласно които правото на платен годишен отпуск на работник на намалено работно време се изчислява според правилото pro rata temporis.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: немски.


Решение на Съда (първи състав) от 16 юни 1971 г. # Gianfranco Vistosi срещу Комисия на Европейските общности. # Дело 61-70.


title: Решение на Общия съд (четвърти състав) от 15 декември 2011 г. # Великото херцогство Люксембург срещу Европейска комисия. # ФЕОГА - Секция "Гарантиране" - Разходи, които се изключват от общностно финансиране - Мерки за развитие на селските райони - "Необлагодетелствани райони" и "агроекология" - Национални системи за управление, контрол и санкциониране - Фиксирана финансова корекция. # Дело T-232/08.

text:
      Решение на Общия съд (четвърти състав) от 15 декември 2011 г. — Люксембург/Комисия
      (Дело T-232/08)
      „ФЕОГА — Секция „Гарантиране“ — Разходи, които се изключват от общностно финансиране — Мерки за развитие на селските райони — „Необлагодетелствани райони“ и „агроекология“ — Национални системи за управление, контрол и санкциониране — Фиксирана финансова корекция“
      1.                     Селско стопанство — ФЕОГА — Приключване на сметки — Отказ за поемане на разходите, произтичащи от нередности по прилагането
            на общностната уредба — Оспорване от засегната държава членка — Тежест на доказване — Разпределяне между Комисията и държавата
            членка (вж. точки 27—31 и 51—53)
      2.                     Жалба за отмяна — Обжалван акт — Преценка на законосъобразността в зависимост от наличните данни към момента на приемането
            на акта (член 230 ЕО) (вж. точки 54 и 55)
      Предмет

               Искане за частична отмяна на Решение 2008/321/ЕО на Комисията от 8 април 2008 година за изключване от финансиране от страна
                  на Общността на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на
                  земеделието (ФЕОГА), секция „Гарантиране“, и на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) (ОВ L 109, стр. 35).

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Великото херцогство Люксембург да заплати съдебните разноски.