title: Решение на Съда (трети състав) от 10 септември 2009 г.#Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) срещу Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH.#Искане за преюдициално заключение: Thüringer Oberlandesgericht - Германия.#Процедури за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта и пощенските услуги - Обществена услуга за разпределяне на питейна вода и за пречистване на канални води - Концесия за услуги - Понятие - Прехвърляне на съдоговорителя на риска, свързан с експлоатацията на съответната услуга.#Дело C-206/08.

text:
      Дело C-206/08
      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      срещу
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH
      (Преюдициално запитване, отправено от Thüringer Oberlandesgericht)
      „Процедури за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта
         и пощенските услуги — Обществена услуга за разпределяне на питейна вода и за пречистване на канални води — Концесия за услуги — Понятие — Прехвърляне на съдоговорителя на риска, свързан с експлоатацията на съответната услуга“

      Резюме на решението
      1.        Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Компетентност на националния съд — Установяване и преценка на обстоятелствата
            по делото — Необходимост от преюдициален въпрос и релевантност на отправените въпроси — Преценка от националния съд
      (член 234 ЕО)
      2.        Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Явно ирелевантни въпроси и хипотетични въпроси, поставени при условия,
            изключващи ползата от отговор — Въпроси, които нямат връзка с предмета на спора по главното производство
      (член 234 ЕО)
      3.        Сближаване на законодателствата — Процедури за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването,
            енергетиката, транспорта и пощенските услуги — Директива 2004/17 — Приложно поле — Концесия за обществени услуги
      (член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17 на Съвета)
      1.        В рамките на въведеното с член 234 ЕО сътрудничество само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността
         за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално
         заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно,
         след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на общностното право, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе.

      (вж. точка 33)
      2.        В изключителни хипотези Съдът следва да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената
         си компетентност. Съдът може да не се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно,
         че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство
         или още когато проблемът е от хипотетично естество, или ако Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи,
         за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси.

      (вж. точка 34)
      3.        Обстоятелството, че в рамките на договор относно услуги съдоговорителят не получава възнаграждение пряко от възлагащия орган,
         а има право да получава възнаграждение от трети лица, е достатъчно, за да се квалифицира този договор като „концесия за услуги“
         по смисъла на член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17 относно координиране на процедурите за възлагане на обществени
         поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта и пощенските услуги, при положение
         че съдоговорителят поема изцяло или поне значителна част от стопанския риск, който понася възлагащият орган, макар този риск
         от самото начало да е съществено ограничен поради публичноправните правила за организацията на услугата.

      Обстоятелството, че доставчикът на услуги получава плащания от трети лица, е една от формите, които може да приеме признатото
         на доставчика право да експлоатира услугата. В това отношение е без значение, че възнаграждението се урежда от частното право
         или от публичното право.

      Когато уговореният начин на възнаграждение се състои в правото на доставчика да експлоатира предоставяните от него услуги,
         този начин на възнаграждение предполага доставчикът да поеме риска, свързан с експлоатацията на съответните услуги, тъй като
         така рискът е присъщ на икономическата експлоатация на услугата. Макар възлагащият орган да продължава да понася изцяло риска,
         като не излага доставчика на превратностите на пазара, възлагането на експлоатацията на услугата налага прилагането на формалните
         изисквания, предвидени от Директива 2004/17 с оглед на защитата на прозрачността и на конкуренцията.

      При пълната липса на прехвърляне към доставчика на риска, свързан с предоставянето на услуга, съответната операция представлява
         поръчка за услуги. В този последен случай насрещната престация не би се състояла в правото да се експлоатира услугата. Във
         всеки случай, макар понасяният от възлагащия орган риск да е съществено ограничен вследствие на прилагането на правната уредба
         относно съответния сектор на дейност, за да се направи извод за съществуването на концесия за услуги, е необходимо възлагащият
         орган да прехвърли на концесионера изцяло или поне значителна част от стопанския риск, който понася.

      Националната юрисдикция следва да прецени дали е налице прехвърляне изцяло или на значителна част от риска, който понася възлагащият
         орган. За тази цел не трябва да се вземат предвид общите рискове от изменения на правната уредба, настъпили в хода на изпълнението
         на договора.

      (вж. точки 53, 55, 57, 59, 67—69, 77—80 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      10 септември 2009 година(*)

      „Процедури за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта
         и пощенските услуги — Обществена услуга за разпределяне на питейна вода и за пречистване на канални води — Концесия за услуги — Понятие — Прехвърляне на съдоговорителя на риска, свързан с експлоатацията на съответната услуга“

      По дело C‑206/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Thüringer Oberlandesgericht (Германия) с акт от 8 май
         2008 г., постъпил в Съда на 19 май 2008 г., в рамките на производство по дело

      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      срещу
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH,
      в присъствието на:
      Stadtwirtschaft Gotha GmbH,
      Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL),
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н A. Rosas, председател на състав, г‑н J. N. Cunha Rodrigues (докладчик), г‑н J. Klučka, г‑жа P. Lindh, и
         г‑н Ал. Арабаджиев, съдии,

      генерален адвокат: г‑н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      секретар: г‑жа C. Strömholm, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 23 април 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha), от адв. S. Wellmann и адв. P. Hermisson, Rechtsanwälte,
      –        за Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH, от адв. U.-D. Pape, Rechtsanwalt,
      –        за Stadtwirtschaft Gotha GmbH, от адв. E. Glahs, Rechtsanwältin,
      –        за Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL), от адв. S. Gesterkamp и адв. S. Sieme, Rechtsanwälte,
      –        за германското правителство, от г‑н M. Lumma и г‑н J. Möller, в качеството на представители,
      –        за чешкото правителство, от г‑н M. Smolek, в качеството на представител,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н P. Oliver, г‑н D. Kukovec и г‑н C. Zadra, в качеството на представители, подпомагани
         от адв. B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,

      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на понятието „концесия за услуги“ по смисъла на Директива 2004/17/ЕО на
         Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координиране на процедурите за възлагане на обществени поръчки
         от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта и пощенските услуги (ОВ L 134, стр. 1; Специално
         издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 3, [поправка OB L 182, 2008 г., стр. 169]).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landeskreisgemeinden (обединение
         за разпределяне на вода и за отвеждане на канални води на град Гота и общините, спадащи към неговия административен район,
         наричано по-нататък „WAZV Gotha“) и Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH (предприятие за пречистване
         и отстраняване на води, наричано по-нататък „Eurawasser“) относно възлагането на обществената услуга за разпределяне на питейна
         вода и за отвеждане на канални води.

       Правна уредба
      3        Член 1, параграф  2, букви а) и г) от Директива 2004/17 предвижда:

      „2.      a)     „поръчки за доставки, строителство и услуги“ са писмени договори с определен паричен интерес, сключени между един или повече
         възложители, посочени в член 2, параграф 2 и един или повече изпълнители на строителство, доставки или услуги.

      […]
      г)      „поръчки за услуги“ са поръчки, различни от поръчките за строителство или поръчките за доставки, които имат за обект предоставянето
         на услуги, посочени в приложение XVII.

      […]“
      4        Член 1, параграф 3, буква б) от тази директива гласи:

      „Концесия за услуги“ е договор от същия вид като поръчка за услуги с изключение на факта, че насрещната престация за предоставянето
         на услугите се състои или единствено в правото да се експлоатира услугата, или в това право заедно с плащане.“

      5        Съгласно член 2 от посочената директива:

      „1.      За целите на настоящата директива:
      a)      „Възлагащи органи“ са държавата, регионалните или местните органи, публичноправните организации или асоциации от един или
         няколко такива органа или една или няколко публичноправни организации.

      […]
      2.      Настоящата директива се прилага към възложителите, които:
      a)      са възлагащи органи или публични предприятия и които извършват една от дейностите, посочени в членове 3—7;
      […]“
      6        Член 4 от Директива 2004/17 предвижда:

      „1.      Настоящата директива се прилага към следните дейности:
      a)      предоставянето или експлоатацията на фиксирани мрежи, предназначени да обслужват обществеността във връзка с производството,
         преноса или разпределянето на питейна вода; или

      б)      доставката на питейна вода до такива мрежи.
      2.      Настоящата директива се прилага също така към поръчки или конкурси за проект, които са възложени или организирани от образувания,
         които извършват дейност, посочена в параграф 1 и които:

      […]
      б)      са свързани с отвеждане или пречистване на канални води.
      […]“
      7        Член 18 от тази директива гласи:

      „Настоящата директива не се прилага за концесии за строителство и услуги, които се предоставят от възложителите, които извършват
         една или повече от дейностите, посочени в членове 3—7, когато тези концесии се предоставят за извършване на тези дейности.“

      8        Съгласно член 31 от посочената директива:

      „Поръчки с обект услуги, включени в приложение XVII A, се възлагат в съответствие с членове 34—59.“
      9        Член 32 от същата директива предвижда:

      „Поръчки с обект услуги, включени в приложение XVII Б, се уреждат единствено в членове 34 и 43.“
      10      В съответствие с член 71 от Директива 2004/17 държавите членки е трябвало да въведат в сила разпоредбите, необходими за да
         се съобразят с тази директива, най-късно до 31 януари 2006 г.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      11      От преписката е видно, че WAZV Gotha е обединение, съставено от общини, което по силата на определени разпоредби на германското
         право следва да осигурява разпределянето на питейна вода и отвеждането на канални води за населението, пребиващо на неговата
         територия.

      12      В рамките на договор за управление, сключен през 1994 г., WAZV Gotha е възложило на Stadtwirtschaft Gotha GmbH (общинско предприятие
         на град Гота, наричано по-нататък „Stadtwirtschaft“) всички технически, търговски и административни дейности в областта на
         разпределението на вода. Като има предвид, че срокът на този договор изтича през 2008 г., WAZV Gotha възнамерява да приеме
         Stadtwirtschaft като член, за да продължи да му възлага управлението. Осъществяващите надзор органи обаче, като се позовават
         на разпоредбите относно възлагането на обществени поръчки, отказват да разрешат приемането на Stadtwirtschaft във WAZV Gotha.

      13      За да продължи да възлага управлението на трети лица, WAZV Gotha решава да предостави на концесия услугата за разпределяне
         на питейна вода и за отвеждане на канални води. За тази цел през 2007 г. то започва неформална процедура за възлагане на обществена
         поръчка вместо формалната процедура за възлагане на обществени поръчки, предвидена в член 97 и сл. от Закона срещу ограниченията
         на конкуренцията (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, наричан по-нататък „GWB“). При все това WAZV Gotha публикува обявление
         в Официален вестник на Европейския съюз от 19 септември 2007 г. под номер 2007/S 180‑220518.

      14      С обявлението за обществена поръчка се е съобщавало за възлагането на концесия за услуги за разпределянето на вода и за отвеждането
         на канални води на покриваната от WAZV Gotha територия за срок от 20 години и заинтересованите предприятия са се приканвали
         да подадат своите заявления за участие.

      15      Обявлението за обществена поръчка и свързаните с него проектодоговори са предвиждали, че въз основа на частноправни договори,
         сключени от негово собствено име и за негова собствена сметка, концесионерът предоставя упоменатите услуги на ползвателите,
         пребиваващи на територията, покривана от WAZV Gotha, и че в замяна на това получава възнаграждение от посочените ползватели.

      16      Предвидено е било, че концесионерът има правомощието сам да изчислява справедливо възнагражденията, дължими за предоставяните
         услуги, и да определя размера им само на своя отговорност. Това правомощие обаче е било ограничено, доколкото концесионерът
         е трябвало до 31 декември 2009 г. да прилага тарифите, действащи към момента на публикуването на обявлението за обществена
         поръчка, и доколкото освен това тарифите е трябвало да бъдат в съответствие със Закона на провинция Тюрингия за местните данъци
         (Thüringer Kommunalabgabengesetz).

      17      Обявлението за обществена поръчка и проектодоговорите са предвиждали също, че техническите съоръжения за разпределяне на вода
         и за отвеждане на канални води остават собственост на WAZV Gotha и че се наемат от концесионера, който има право да осчетоводява
         съответния наем към възнаграждението, което иска от ползвателите в замяна на предоставяните услуги. Поддръжката на посочените
         съоръжения е било възложено на концесионера.

      18      WAZV Gotha е поело задължението да обяви с регламент, че присъединяването към обществените мрежи за разпределяне на вода и
         за отвеждане на канални води и използването им е задължително. Концесионерът обаче не е можел да изисква изпълнението на това
         задължение за всеки отделен случай.

      19      На последно място, WAZV Gotha е поело задължението да възстанови на концесионера публичните субсидии, които получава, в границата
         на законово предвидените възможности.

      20      Крайният срок за получаването на заявленията за участие, предвиден в обявлението на обществена поръчка, е 8 октомври 2007 г.
         С писмо от 4 октомври 2007 г. Eurawasser порицава намерението на WAZV Gotha да възложи упоменатите по-горе услуги не чрез
         формална процедура с оглед на възлагането на обществена поръчка за услуги, а посредством концесия за услуги.

      21      Eurawasser подава заявлението си за участие на 8 октомври 2007 г. Stadtwirtschaft и Wasserverband Lausitz Betriebsführungs
         GmbH (предприятие за управление, част от междуобщинското обединение за водата към район Lausitz, наричано по-нататък „WAL“)
         също участват в процедурата по възлагане и са поканени от WAZV Gotha да представят оферта. Към момента на изтичането на срока,
         определен в обявлението за обществена поръчка, са били подадени общо осем заявления за участие.

      22      С писмо от 9 октомври 2007 г. WAZV Gotha отхвърля жалбата на Eurawasser. След като без успех подава други жалби на 19 октомври
         и на 23 ноември 2007 г., Eurawasser подава жалба пред компетентната Vergabekammer (Комисия по обществените поръчки) с мотива,
         че WAZV Gotha не е избрало подходящата процедура по възлагане.

      23      С решение от 24 януари 2008 г. Vergabekammer приема, че разглежданата операция действително е представлявала обществена поръчка
         за услуги, че WAZV Gotha е трябвало да проведе формална процедура за възлагане на обществена поръчка и че процедурата е трябвало
         да започне отново от фазата, предхождаща публикуването на обявлението за обществена поръчка.

      24      WAZV Gotha обжалва това решение пред Thüringer Oberlandesgericht.

      25      Допуснато е встъпване в това производство на Stadtwirtschaft и WAL.

      26      При тези условия Thüringer Oberlandesgericht решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Трябва ли договор относно услуги (в случая услуги за разпределяне на вода и за пречистване на канални води) да се квалифицира
         като „концесия за услуги“ по смисъла на член 1, параграф 3, буква б) от Директива [2004/17] — за разлика от договора с определен
         паричен интерес, какъвто е поръчката за услуги по смисъла на член 1, параграф  2, букви а) и г) от Директивата — само защото
         предвижда, че съдоговорителят не получава възнаграждение пряко от възлагащия орган, а последният му разрешава да получава
         възнаграждение с частноправен характер от трети лица?

      2)      При отрицателен отговор на първия преюдициален въпрос: могат ли описаните в първия преюдициален въпрос договори да се квалифицират
         като концесия за услуги, когато съдоговорителят поема изцяло или поне голяма част от стопанския риск, свързан с разглежданата
         услуга, макар този риск да е от самото начало — тоест дори в случай на предоставяне на услуга от самия възлагащ орган — съществено
         ограничен поради публичноправните правила за организацията на услугата (задължително присъединяване и използване; изчисляване
         на цената според принципа на покриване на разходите)?

      3)      При отрицателен отговор и на втория преюдициален въпрос: трябва ли член 1, параграф 3, буква б) от Директива [2004/17] да
         се тълкува в смисъл, че свързаният с предоставянето на услугата стопански риск, по-специално търговският риск, трябва да бъде
         почти еквивалентен от гледна точка на качеството на този, който съществува обикновено в условията на свободен пазар с няколко
         конкуриращи се доставчици?“

       По допустимостта
      27      WAZV Gotha твърди, че преюдициалното запитване е недопустимо с мотива, че отговорът на първия преюдициален въпрос очевидно
         следва от определението за концесия за услуги, съдържащо се в член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17, както и от
         практиката на Съда. Поради това исканото тълкуване не отговаряло на никаква необходимост. WAL представя по същество подобни
         доводи.

      28      Stadtwirtschaft поддържа, че преюдициалните въпроси не са релевантни за целите на решението, което следва да постанови запитващата
         юрисдикция, тъй като спорът по главното производство може да бъде разрешен, без да се отговаря на тези въпроси. Всъщност WAZV
         Gotha приложило процедура по възлагане, която е редовна, дори ако се окаже, че разглежданите по главното производство договори
         трябва да бъдат квалифицирани като поръчки за услуги, попадащи в приложното поле на Директива 2004/17.

      29      За разлика от това, Комисията на Европейските общности счита, че преюдициалното запитване е допустимо. Както следвало от акта
         за преюдициално запитване, националната юрисдикция приела, че преюдициалните въпроси относно разграничението между понятието
         за поръчка за услуги и понятието за концесия за услуги са ѝ необходими, за да се произнесе по допустимостта на жалбата, с
         която е сезирана.

      30      След отправянето на преюдициалното запитване WAZV Gotha решава на 4 септември 2008 г. да отмени процедурата по възлагане на
         обществена поръчка, предмет на спора по главното производство.

      31      Вследствие на тази отмяна Eurawasser изменя жалбата си, без да я оттегли. Занапред Eurawasser иска да се постанови решение,
         с което да се установи, че с отменената процедура са накърнени правата му да изисква спазване на правилата за възлагане на
         обществени поръчки, които черпи от член 97 и сл. от GWB.

      32      С писмо от 24 декември 2008 г. запитващата юрисдикция уведомява Съда, че поддържа преюдициалното си запитване. Всъщност тя
         счита, че за да може да се произнесе по изменената жалба, продължава да ѝ е необходимо да получи отговор на поставените въпроси,
         най-малкото защото концесиите за услуги поначало се намират извън приложното поле на член 97 и сл. от GWB и следователно изменението
         на жалбата по главното производство изобщо не се отразява върху обстоятелството, че сезирането на органите, компетентни да
         упражняват контрол за спазването процедурите, приложими в областта на обществените поръчки, а именно Vergabekammer и Vergabesenat,
         би било недопустимо в хипотезата, при която разглежданият по главното производство договор бъде квалифициран като концесия
         за услуги.

      33      В това отношение Съдът се е произнесъл, че в рамките на въведеното с член 234 ЕО сътрудничество между него и националните
         юрисдикции само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване,
         може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови
         решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят
         до тълкуването на общностното право, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-специално Решение от 23 април 2009 г.
         по дело Rüffler, C‑544/07, все още непубликувано в Сборника, точка 36 и цитираната съдебна практика).

      34      Съдът се е произнесъл също така, че в изключителни хипотези следва да разгледа условията, при които е сезиран от националния
         съд, за да провери собствената си компетентност. Съдът може да не се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване
         само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета
         на спора по главното производство или още когато проблемът е от хипотетично естество, или ако Съдът не разполага с необходимите
         фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. по-специално Решение по дело Rüffler,
         посочено по-горе, точки 37 и 38 и цитираната съдебна практика).

      35      В акта си за преюдициално запитване, както и в писмото си от 24 декември 2008 г., запитващата юрисдикция ясно разяснява причините,
         поради които счита, че поставените от нея въпроси са относими и че отговорът на тези въпроси е необходим за разрешаването
         на повдигнатия пред нея спор. Предвид тези разяснения поставените въпроси не изглеждат хипотетични или лишени от връзка с
         предмета на спора по главното производство.

      36      Поради това преюдициалните въпроси са допустими.

       По преюдициалните въпроси
       Предварителни бележки
      37      В самото начало е уместно да се уточни, че съгласно съдържащите се в преписката данни WAZV Gotha попада в приложното поле
         на определението за възлагащ орган по член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2004/17, тъй като посоченият възлагащ орган
         е една от категориите възложители, към които се прилага тази директива по силата на член 2, параграф 2, буква а) от нея.

      38      Делото по главното производство попада в приложното поле на Директива 2004/17 съгласно член 4 от последната, доколкото съответният
         възлагащ орган, а именно WAZV Gotha, упражнява дейност в областта на доставката на питейна вода и на отвеждането на канални
         води.

      39      Директива 2004/17 е приложима ratione temporis към спора по главното производство, тъй като — при положение че определеният
         в член 71 от нея срок за прилагането ѝ е изтекъл на 31 януари 2006 г. — разглежданата по главното производство процедура по
         възлагане на обществена поръчка е започнала през септември 2007 г.

      40      Следва да се напомни, че определение за концесия за услуги е въведено в общностното законодателство в член 1, параграф 2,
         буква а) от Директива 2004/17. Това определение не се е съдържало в предходните директиви в тази област, по-специално в Директива
         93/38/ЕИО на Съвета от 14 юни 1993 година относно координирането на процедурите за възлагане на поръчки в секторите на водоснабдяването,
         енергетиката, транспорта и пощенските услуги (ОВ L 199, стр. 84).

      41      Общностният законодател уточнява в член 18 от Директива 2004/17, че последната не се прилага за концесии за услуги, които
         се предоставят от възложители, извършващи дейности по-конкретно във водоснабдяването.

      42      Освен това е уместно да се напомни, че що се отнася до нейното собствено приложно поле, Директива 2004/18/ЕО на Европейския
         парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство,
         доставки и услуги (OВ L 134, стр. 114; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116, поправка в
         ОВ L 182, 2008 г., стр. 282) съдържа в член 1, параграф 2, буква а) и параграф 4 от нея определения за „обществена поръчка“
         и „концесия за услуги“, които по същество са подобни на съответните определения, съдържащи се в член 1, параграф 2, буква а)
         и параграф 3, буква б) от Директива 2004/17.

      43      Тази прилика налага да се прилагат едни и същи съображения с оглед на тълкуването на понятията за поръчка за услуги и концесия
         за услуги в съответното приложно поле на двете гореспоменати директиви.

      44      От това следва, че ако разглежданата по главното производство операция се квалифицира като „поръчка за услуги“ по смисъла
         на Директива 2004/17, подобна поръчка трябва по принцип да се възлага в съответствие с процедурите, предвидени в членове 31
         и 32 от тази директива. Ако, напротив, тази операция се квалифицира като концесия за услуги, посочената директива по силата
         на член 18 от нея не се прилага към въпросната операция. В този случай възлагането на концесията би продължило като цяло да
         бъде подчинено на основните норми от Договора за ЕО и в частност — на принципите за равно третиране и за недопускане на дискриминация,
         основана на гражданство, както и на произтичащото от тях задължение за прозрачност (вж. в този смисъл Решение от 7 декември
         2000 г. по дело Telaustria и Telefonadress, C‑324/98, Recueil, стр. I‑10745, точки 60—62, Решение от 21 юли 2005 г. по дело
         Coname, C‑231/03, Recueil, стр. I‑7287, точки 16—19, Решение от 13 октомври 2005 г. по дело Parking Brixen, C‑458/03, Recueil,
         стр. I‑8585, точки 46—49 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Coditel Brabant, C‑324/07, Сборник, стр. I‑8457, точка 25).

      45      В този контекст запитващата юрисдикция иска да бъдат уточнени критериите, позволяващи да се установи разграничение между поръчка
         за услуги и концесия за услуги.

       По първия и втория въпрос
      46      С първия и втория си въпрос, които е уместно да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи
         дали в случая на договор относно услуги обстоятелството, че съдоговорителят не получава възнаграждение пряко от възлагащия
         орган, а има право да получава възнаграждение с частноправен характер от трети лица, е достатъчно само по себе си, за да се
         квалифицира разглежданият договор като „концесия за услуги“ по смисъла на член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17.
         При отрицателен отговор на този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали подобен договор трябва да се квалифицира
         като концесия за услуги, когато съдоговорителят поема изцяло или поне голяма част от стопанския риск, който понася възлагащият
         орган, макар този риск да е от самото начало значително ограничен поради публичноправните правила за организацията на услугата.

      47      В подкрепа на утвърдителен отговор на първия въпрос WAZV Gotha, Stadtwirtschaft и WAL, както и германското и чешкото правителство,
         поддържат, че обстоятелството, че съдоговорителят получава възнаграждение от ползвателите на съответната услуга, е достатъчно,
         за да характеризира една концесия за услуги.

      48      За разлика от това, Eurawasser и Комисията считат, че е уместно освен това съдоговорителят да поема икономическия риск от
         експлоатацията на разглежданата услуга.

      49      В това отношение следва да се отбележи, че член 1, параграф 2, буква а) от Директива 2004/17 предвижда, че „поръчките за доставки,
         строителство и услуги“ са писмени договори с определен паричен интерес, сключени между един или повече възложители, посочени
         в член 2, параграф 2 от тази директива, и един или повече изпълнители на строителство, доставки или услуги.

      50      Съгласно член 1, параграф 3, буква б) от посочената директива „концесията за услуги“ е договор от същия вид като поръчка за
         услуги с изключение на факта, че насрещната престация за предоставянето на услугите се състои или единствено в правото да
         се експлоатира услугата, или в това право заедно с плащане.

      51      От сравнението между тези две дефиниции следва, че разликата между поръчка за услуги и концесия за услуги се състои в насрещната
         престация за предоставянето на услуги. Поръчката за услуги съдържа насрещна престация, която се изплаща пряко от възлагащия
         орган на доставчика на услуги (вж. в този смисъл Решение по дело Parking Brixen, посочено по-горе, точка 39), докато в случая
         на концесия за услуги насрещната престация за предоставянето на услугите се състои в правото да се експлоатира услугата —
         или само по себе си, или придружено с плащане.

      52      Поставените въпроси изрично изхождат от обстоятелството, че разглежданият договор предвижда, че съдоговорителят не получава
         възнаграждение пряко от възлагащия орган, а получава възнаграждение с частноправен характер от трети лица, за което възлагащият
         орган му е дал разрешение.

      53      С оглед на критерия, посочен в точка 51 от настоящото решение, обстоятелството, че доставчикът на услуги получава плащания
         от трети лица, в случая от ползвателите на разглежданата услуга, е една от формите, които може да приеме признатото на доставчика
         право да експлоатира услугата.

      54      Този критерий произтича още от практиката на Съда, предхождаща влизането в сила на Директива 2004/17. Според тази съдебна
         практика концесия за услуги е налице, когато уговореният начин за плащане на възнаграждение се състои в правото на доставчика
         на услуги да експлоатира предоставяните от него услуги и предполага той да поеме риска, свързан с експлоатацията на съответните
         услуги (вж. в този смисъл Решение по дело Telaustria и Telefonadress, посочено по-горе, точка 58, Определение от 30 май 2002 г.
         по дело Buchhändler-Vereinigung, C‑358/00, Recueil, стр. I‑4685, точки 27 и 28, както и Решение от 18 юли 2007 г. по дело
         Комисия/Италия, C‑382/05, Сборник, стр. I‑6657, точка 34 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Италия, Сборник,
         C‑437/07, точка 29).

      55      В това отношение е без значение, че възнаграждението се урежда от частното право или от публичното право.

      56      Съдът е признал съществуването на концесия за услуги по-конкретно в случаи, при които възнаграждението на доставчика на услуги
         произтича от плащания, извършени от ползвателите на обществен паркинг, на услуга за обществен транспорт и на мрежа за разпространение
         на телевизионни програми (вж. Решение по дело Parking Brixen, посочено по-горе, точка 40, Решение от 6 април 2006 г. по дело
         ANAV, C‑410/04, Recueil, стр. I‑3303, точка 16 и Решение по дело Coditel Brabant, посочено по-горе, точка 24).

      57      От това следва, че в случая на договор относно услуги обстоятелството, че съдоговорителят не получава възнаграждение пряко
         от възлагащия орган, а има право да получава възнаграждение от трети лица, отговаря на изискването за насрещна престация,
         предвидено в член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17.

      58      Този извод налага обаче да се уточни съдържащото се в посочената разпоредба понятие „право да се експлоатира“ като „насрещна
         престация“.

      59      От практиката на Съда следва, че когато уговореният начин на възнаграждение се състои в правото на доставчика да експлоатира
         предоставяните от него услуги, този начин на възнаграждение предполага доставчикът да поеме риска, свързан с експлоатацията
         на съответните услуги (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело Parking Brixen, точка 40, Решение от 18 юли 2007 г.
         по дело Комисия/Италия, точка 34 и Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Италия, точка 29).

      60      В това отношение представилите становища заинтересовани лица са изразили различни позиции като основен аргумент или при условията
         на евентуалност.

      61      WAZV Gotha поддържа, че обстоятелството, че при конкретните условия в делото по главното производство съдоговорителят поема
         риска, свързан с експлоатацията, е достатъчно, за да охарактеризира една концесия за услуги.

      62      Според Stadtwirtschaft, WAL и чешкото правителство съдоговорителят не е длъжен да поема изцяло този риск. Достатъчно било
         да поеме голяма част от него.

      63      Германското правителство счита, че концесия за услуги е налице, щом съдоговорителят поема риск, свързан с експлоатацията,
         който не е съвсем незначителен.

      64      Eurawasser счита, че в разглежданата по главното производство операция не съществува значителен риск, който да може да бъде
         прехвърлен на съдоговорителя от възлагащия орган. Поради това било уместно тя да се квалифицира като поръчка, а не като концесия.

      65      Комисията посочва, че трябва да е налице значителен стопански риск, който не трябва обаче непременно да съответства на икономическия
         риск, понасян обикновено в рамките на свободен пазар. Поръчка за услуги, икономическият риск от която е сведен до минимум
         от публичните власти, не можела да се квалифицира като концесия за услуги.

      66      В това отношение следва да се отбележи, че рискът е присъщ на икономическата експлоатация на услугата.

      67      Макар възлагащият орган да продължава да понася изцяло риска, като не излага доставчика на превратностите на пазара, възлагането
         на експлоатацията на услугата налага прилагането на формалните изисквания, предвидени от Директива 2004/17 с оглед на защитата
         на прозрачността и на конкуренцията.

      68      При пълната липса на прехвърляне към доставчика на риска, свързан с предоставянето на услуга, съответната операция представлява
         поръчка за услуги (вж. в този смисъл Решение от 27 октомври 2005 г. по дело Contse и др., C‑234/03, Recueil, стр. I‑9315,
         точка 22 и Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точки 35—37, както и по аналогия, що се отнася
         до концесия за строителство, Решение от 13 ноември 2008 г. по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точки 30 и 32—35). Както
         бе посочено в точка 51 от настоящото решение, в този последен случай насрещната престация не би се състояла в правото да се
         експлоатира услугата.

      69      Поставените въпроси изхождат от предпоставката, че доставката на разглежданата по главното производство услуга предполага
         съществено ограничени икономически рискове дори в случай, че възлагащият орган би предоставял услугата, което е последица
         от прилагането на правната уредба относно съответния сектор на дейност.

      70      Впрочем според някои от представените пред Съда доводи, за да представлява при такива условия разглежданата операция концесия,
         необходимо е прехвърленият от концедента на концесионера риск да е значителен.

      71      Тези доводи не могат да бъдат безрезервно приети.

      72      Обикновено някои сектори на дейност — по-конкретно тези, които са свързани с общественополезни дейности като разпределянето
         на вода и отвеждането на канални води — са предмет на правна уредба, която може да доведе до ограничаване на понасяните икономически
         рискове.

      73      От една страна, публичноправните правила, на които се подчинява икономическата и финансова експлоатация на услугата, улесняват
         контрола върху експлоатацията на последната и ограничават факторите, които могат да накърнят прозрачността и да нарушат конкуренцията.

      74      От друга страна, трябва да се запази възможността за възлагащите органи, действащи съвсем добросъвестно, да осигурят предоставянето
         на услуги посредством концесия, ако считат, че това е най-добрият начин за осигуряване на съответната обществена услуга, при
         това дори когато рискът, свързан с експлоатацията, е съществено ограничен.

      75      Освен това не би било разумно да се изисква от възлагащия орган — концедент, да завишава изискванията във връзка с условията
         на конкуренция и на икономически риск в сравнение с тези, които съществуват в съответния сектор в резултат от приложимата
         към последния правна уредба.

      76      В подобни случаи, тъй като възлагащият орган не оказва никакво влияние върху публичноправните правила, приложими към организацията
         на услугата, за него е невъзможно да въвежда и следователно да прехвърля рискови фактори, които са изключени от тези правила.

      77      Във всеки случай, макар понасяният от възлагащия орган риск да е съществено ограничен, за да се направи извод за съществуването
         на концесия за услуги е необходимо възлагащият орган да прехвърли на концесионера изцяло или поне значителна част от стопанския
         риск, който понася.

      78      Националната юрисдикция следва да прецени дали е налице прехвърляне изцяло или на значителна част от риска, който понася възлагащият
         орган.

      79      За тази цел не трябва да се вземат предвид общите рискове от изменения на правната уредба, настъпили в хода на изпълнението
         на договора.

      80      Следователно на първия и втория въпрос следва да се отговори, че обстоятелството, че в рамките на договор относно услуги съдоговорителят
         не получава възнаграждение пряко от възлагащия орган, а има право да получава възнаграждение от трети лица, е достатъчно,
         за да се квалифицира този договор като „концесия за услуги“ по смисъла на член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17,
         при положение че съдоговорителят поема изцяло или поне значителна част от стопанския риск, който понася възлагащият орган,
         макар този риск от самото начало да е съществено ограничен поради публичноправните правила за организацията на услугата.

       По третия въпрос
      81      С оглед на отговора, даден на първия и втория въпрос, не следва да се отговаря на третия въпрос.

       По съдебните разноски
      82      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      Обстоятелството, че в рамките на договор относно услуги съдоговорителят не получава възнаграждение пряко от възлагащия орган,
            а има право да получава възнаграждение от трети лица, е достатъчно, за да се квалифицира този договор като „концесия за услуги“
            по смисъла на член 1, параграф 3, буква б) от Директива 2004/17/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година
            относно координиране на процедурите за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването,
            енергетиката, транспорта и пощенските услуги, при положение че съдоговорителят поема изцяло или поне значителна част от стопанския
            риск, който понася възлагащият орган, макар този риск от самото начало да е съществено ограничен поради публичноправните правила
            за организацията на услугата.
      Подписи
      * Език на производството: немски.


title: Решение на Съда (седми състав) от 29 октомври 2009 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Политика на Общността в областта на рибарството - Опазване на ресурсите - Система на контрол в сектора на рибарството - Регламент (ЕО) № 894/97 - Член 11 - Регламент (ЕИО) № 2241/87 - Член 1, параграфи 1 и 2 - Регламент (ЕИО) № 2847/93 - Член 2, параграф 1 и член 31, параграфи 1 и 2 - Забрана на плаващите хрилни мрежи - Липса на система за ефективен контрол с оглед на спазването на тази забрана. # Дело C-249/08.

text:
      Решение на Съда (седми състав) от 29 октомври 2009 г. — Комисия/Италия
      (Дело C‑249/08)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Обща политика в областта на рибарството — Опазване на ресурсите — Система на контрол в сектора на рибарството — Регламент (ЕО) № 894/97 — Член 11 — Регламент (ЕИО) № 2241/87 — Член 1, параграфи 1 и 2 — Регламент (ЕИО) № 2847/93 — Член 2, параграф 1 и член 31, параграфи 1 и 2 — Забрана на плаващите хрилни мрежи — Липса на система за ефективен контрол с оглед на спазването на тази забрана“
      1.                     Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Преценка на основателността от Съда — Положение, което следва да бъде
            взето предвид — Положение към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище (член 226 ЕО) (вж. точка 28)
      2.                     Рибарство — Опазване на морските ресурси — Контролни мерки — Задължения на държавите членки (член 10 ЕО; член 1, параграф 1
            от Регламент № 2241/87 на Съвета и член 1, член 2 и член 31, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2847/93 на Съвета) (вж. точки
            30—33)
      3.                     Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Доказване на неизпълнението — Доказателствена тежест върху Комисията —
            Представяне на обстоятелства, от които е видно неизпълнението на задължения — Тежест за съответната държава членка да докаже
            противното (член 226 ЕО) (вж. точки 45 и 46)
      4.                     Рибарство — Опазване на морските ресурси — Контролни мерки — Задължение на държавите членки да наложат санкции (член 1, параграф 2
            от Регламент № 2241/87 на Съвета и член 31, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2847/93 на Съвета) (вж. точки 59—64, 70—72 и 77)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Нарушение на член 1, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2241/87 на Съвета от 23 юли
                  1987 година относно установяването на някои контролни мерки по отношение на риболовните дейности (ОВ L 207, стр. 1) и на член 2
                  и член 31, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕИО) № 2847/93 на Съвета от 12 октомври 1993 година относно установяването на система
                  за контрол, приложима към общата политика в областта на рибарството (OВ L 261, стр. 1; Специално издание на български език,
                  2007 г., глава 4, том 2, стр. 109) — Инспекция и контрол на риболовните кораби и на техните дейности — Мерки, които трябва
                  да се предприемат в случай на неспазване на действащата правна уредба — Разпоредби относно съхраняването на борда или използването
                  на плаващи хрилни мрежи

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е осъществила задоволителен контрол, инспекция и надзор върху риболовната дейност в рамките на своята територия и
                     в морските води, които са под нейна юрисдикция или под неин суверенитет, по-специално що се отнася до спазването на разпоредбите,
                     които уреждат съхраняването на борда и използването на плаващи хрилни мрежи, и като не е осигурила в достатъчна степен предприемането
                     на подходящи мерки по отношение на лицата, извършили нарушения на общностната правна уредба относно съхраняването на борда
                     и използването на плаващи хрилни мрежи, по-конкретно чрез прилагането на възпиращи санкции спрямо посочените лица, Италианската
                     република не е изпълнила задълженията си по член 1, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2241/87 на Съвета от 23 юли 1987 година
                     относно установяването на някои контролни мерки по отношение на риболовните дейности, както и по член 2, параграф 1 и член 31,
                     параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕИО) № 2847/93 на Съвета от 12 октомври 1993 година относно установяването на система за контрол,
                     приложима към общата политика в областта на рибарството, изменен с Регламент (ЕО) № 2846/98 на Съвета от 17 декември 1998
                     година.

                  2)

                  	Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.


Решение на Съда (пети състав) от 6 ноември 2003 г. # Кралство Нидерландия срещу Комисия на Европейските общности. # Дело C-501/01.


Решение на Съда от 19 януари 1993 г. # Комисия на Европейските общности срещу Португалска република. # Неизпълнение на задължения от държава-членка - Преходни мерки. # Дело C-361/90.


Решение на Общия съд (състав по жалбите) от 19 юни 2012 г. # Oscar Orlando Arango Jaramillo и други срещу Европейска инвестиционна банка (ЕИБ). # Обжалване - Публична служба - Персонал на ЕИБ - Пенсии - Вноски по пенсионната схема - Отхвърляне на жалбата в първоинстанционното производство като явно недопустима - Срок за обжалване - Просрочие - Разумен срок. # Дело T-234/11 P.


Решение на Съда от 2 август 1993 г. # Klaus Kuhn срещу Landwirtschaftskammer Rheinland-Pfalz. # Искане за преюдициално заключение: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Германия. # Дело C-289/91.


title: Решение на Съда (трети състав) от 19 април 2012 г.#Pro-Braine ASBL и др. срещу Община Braine-le-Château, в присъствието на: Veolia es treatment SA.#Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État.#Директива 1999/31/ЕО — Депониране на отпадъци — Директива 85/337/ЕИО — Оценка на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда — Решение относно продължаването на експлоатацията на разрешено депо, без да е направено проучване на въздействието върху околната среда — Понятие за разрешение за осъществяване.#Дело C‑121/11.

text:
         РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      19 април 2012 година (
            *1
         )
      „Директива 1999/31/ЕО — Депониране на отпадъци — Директива 85/337/ЕИО — Оценка на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда — Решение относно продължаването на експлоатацията на разрешено депо, без да е направено проучване на въздействието върху околната среда — Понятие за разрешение за осъществяване“
      По дело C-121/11
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Conseil d’Etat (Белгия) с акт от 24 февруари 2011 г., постъпил в Съда на 8 март 2011 г., в рамките на производство по дело

         Pro-Braine ASBL и др.

      срещу

         община Braine-le-Château,

      в присъствието на:

         Veolia es treatment SA,

      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г-н K. Lenaerts, председател на състав, г-н E. Juhász (докладчик), г-н G. Arestis, г-н T. von Danwitz и г-н D. Šváby, съдии,
      генерален адвокат: г-жа J. Kokott,
      секретар: г-жа A. Impellizzeri, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 15 декември 2011 г.,
      като има предвид становищата, представени:

               —

               за Pro-Braine ASBL и др., от адв. J. Sambon,

               —

               за Veolia es treatment SA, от адв. B. Deltour,

               —

               за белгийското правителство, от г-н T. Materne и г-жа C. Pochet, в качеството на представители,

               —

               за австрийското правителство, от г-н A. Posch и г-н G. Holley, в качеството на представители,

               —

               за Европейската комисия, от г-н P. Oliver, г-н A. Marghelis и г-н M. Verheij, в качеството на представители,

         предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото

         Решение

               1

               Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 14, буква б) от Директива 1999/31/ЕО на Съвета от 26 април 1999 година относно депонирането на отпадъци (ОВ L 182, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 5, стр. 94), както и на член 1, параграф 2 от Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 175, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174), изменена с Директива 2003/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 май 2003 година (ОВ L 156, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 8 и поправка в ОВ L 298, 16.11.2007 г., стр. 23, наричана по-нататък „Директива 85/337“).

               2

               Запитването е отправено в рамките на спор между Pro-Braine ASBL и др. (наричано по-нататък „сдружението Pro-Braine“) и общинската колегия на Braine-le-Château по повод искането на първото за отмяна на решението, с което се разрешава продължаване на експлоатацията на станция за техническо заравяне на отпадъци в местността, наречена „Cour-au-Bois Nord“, до изтичане на срока на първоначалното разрешително, тоест до 27 декември 2009 г., като се отменят предходните условия за експлоатиране и се налагат нови условия.

         Правна уредба

         Правна уредба на Съюза

               3

               Член 1 от Директива 85/337 предвижда:
               „1.   Настоящата директива се прилага при оценка на въздействието върху околната среда на такива обществени и частни проекти, за които се предполага, че биха оказали значително въздействие върху околната среда.
               2.   За целите на настоящата директива:
               „проект“ означава:

                        —

                        извършването на строителни работи или изграждане на инсталации или схеми,

                        —

                        друга намеса в естествената околна среда и ландшафта, включително добив на природни ресурси;

                  […]
               „разрешение за осъществяване“ означава:
               решението на компетентния орган или власти, което дава право на възложителя да развива проекта;
               […]“.

               4

               Според текста на член 4, параграф 2 от Директива 85/337:
               „При спазването на член 2, параграф 3 държавите членки вземат решение за проектите, изброени в приложение II, чрез:

                        а)

                        разглеждане на всеки отделен случай,

                  или

                        б)

                        прагове или критерии, определени от държавата членка,

                  относно това дали проектът да бъде предмет на оценка съгласно разпоредбите на членове 5—10.
               Държавите членки могат да решат да прилагат и двете процедури, посочени в букви а) и б)“.

               5

               В приложение II към Директива 85/337 са изброени проектите, предмет на член 4, параграф 2 от тази директива. Във връзка с това в точка 11 от това приложение, озаглавена „Други проекти“, са посочени по-специално „инсталации и депа за обезвреждане на отпадъци (проекти, невключени в приложение I)“.

               6

               Сред проектите, предмет на приложението, са посочени също, както следва от точка 13 от това приложение „[всяко изменение] или [разширяване] на проектите, изброени в приложение I или приложение II, които вече имат разрешително или които са изпълнени или са в процес на изпълнение, ако тази промяна може да има съществено отрицателно въздействие върху околната среда ([изменение] или [разширяване], които не са включени в приложение I)“.

               7

               Член 8 от Директива 1999/31, озаглавен „Условия на разрешителните“, гласи:
               „Държавите членки приемат мерки:

                        а)

                        компетентният орган да не издава разрешително, докато не се увери, че:

                                 i)

                                 без да се накърнява член 3, параграфи 4 и 5, проектът за изграждане на депо отговаря на всички посочени изисквания на настоящата директива, включително на приложенията;

                                 ii)

                                 управлението на депото е възложено на подходящо, технически компетентно физическо лице, осигурени са професионално и техническо развитие и подготовка на операторите на депа и персонала;

                                 iii)

                                 експлоатацията на депото включва необходимите мерки, за да се избегнат аварии и да се ограничат последиците от тях;

                                 iv)

                                 преди започване на операциите по депонирането заявителят е приел или ще приеме подходящите условия под формата на финансово обезпечаване или всякакви други еквивалентни начини съгласно условията и реда за приемане от държавите членки, за да направят така, че задълженията (в това число и разпоредбите относно управлението след закриване), договорени съгласно разрешителното, издадено в съответствие с разпоредбите на настоящата директива, да се изпълнят и изискваните по член 13 процедури по закриване да се спазят. Тази гаранция или нейният еквивалент ще се поддържа толкова дълго, колкото се изисква за поддръжката и управлението на площадката, в съответствие с член 13, буква г). Държавите членки могат по свой избор да декларират, че разпоредбата на тази буква няма да се прилага за депа за инертни отпадъци;

                        б)

                        проектът за изграждане на депа да отговаря на съответния план или планове за управление на отпадъците, посочени в член 7 от Директива 75/442/ЕИО;

                        в)

                        преди началото на операциите по унищожаването компетентният орган инспектира площадката, за да се увери, че тя отговаря на определени с разрешението условия в тази област, което по никакъв начин не намалява отговорността на оператора по разрешителното“.

               8

               Съгласно член 14 от Директива 1999/31, озаглавен „Съществуващи депа“:
               „Държавите членки приемат мерки, за да могат разрешените депа или депата вече в експлоатация към момента на въвеждане на настоящата директива да продължат да действат само ако посочените по-долу мерки са приложени възможно най-рано и най-късно осем години, считано от датата, определена в член 18, параграф 1:

                        а)

                        В срок от една година, считано от определената в член 18, параграф 1 дата, операторът на депо подготвя и представя за одобрение от компетентните органи план за подобряване на условията в депото, който включва изброените в член 8 елементи и всякакви корективни мерки, които той смята за необходими, за да спази изискванията на настоящата директива, с изключение на изложените в приложение I, точка 1.

                        б)

                        След представянето на плана за подобрение компетентният орган взема окончателно решение относно продължаването на експлоатацията на базата на споменатия план за подобрение и на настоящата директива. Държавите членки приемат необходимите мерки, за да може в най-кратки срокове, в съответствие с член 7, буква ж) и член 13, да се пристъпи към закриване на депата, които не са получили разрешително за продължаване на дейността в съответствие с член 8.

                        в)

                        На основата на представения план за подобрение компетентният орган разрешава необходимата дейност и определя преходен период за изпълнението на плана. Всяко съществуващо депо трябва да отговаря на изискванията на настоящата директива, с изключение на тези от приложение I, точка 1, най-късно осем години, считано от датата, определена в член 18, параграф 1.

                  […]“.

         Национална правна уредба

               9

               Член 180, четвърта алинея и сл. от Указа от 11 март 1999 г. относно екологичното разрешително (Moniteur belge от 8 юни 1999 г.), изменен с Указа от 19 септември 2002 г. (Moniteur belge от 27 септември 2002 г., наричан по-нататък „Указът от 11 март 1999 г.“), гласи:
               „[…] издадените преди влизането в сила на настоящия указ разрешителни за експлоатация на станция за техническо заравяне на отпадъци остават валидни за определен срок при спазване на следните условия.
               В тримесечен срок от датата на влизане в сила на настоящия указ операторът на станция за техническо заравяне на отпадъци, получил разрешение преди влизането в сила на настоящия указ, трябва да представи на компетентния орган план за подобрение на обекта, който да съдържа по-конкретно следните данни:

                        1.

                        описанието на съвместимостта на станцията за техническо заравяне на отпадъци и на нейните допълнителни съоръжения с приложимата правна уредба и при необходимост описание на корективните мерки, които следва да бъдат приети;

                        2.

                        информация относно неговия професионален, технически и финансов капацитет да продължи експлоатацията на станцията за техническо заравяне на отпадъци и да изпълнява задълженията за последващо управление.

                  Въз основа на представения от оператора план за подобрение на обекта компетентният орган:

                        1.

                        се произнася относно продължаването на експлоатацията на станцията за техническо заравяне на отпадъци, като изменя или допълва, ако е необходимо, условията за експлоатиране;

                        2.

                        определя задълженията за последващо управление в съответствие с член 59а;

                        3.

                        определя необходимите мерки, за да може в най-кратък срок да се пристъпи към закриване на станцията за техническо заравяне на отпадъци, която не е получила разрешително за продължаване на експлоатацията си.

                  […]“.

         Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

               10

               Експлоатацията на станцията за техническо заравяне на отпадъци в Cour-au-Bois Nord, разположена на територията на община Braine-le-Château, е разрешена с кралска наредба от 7 март 1979 г., изменена с кралска наредба от 27 декември 1979 г., за срок от тридесет години, за да поеме нетоксични промишлени отпадъци.

               11

               Това разрешително за експлоатация е изменено и на 29 септември 1988 г. с цел станцията да може да поема други видове отпадъци, каквито са отпадъците от домакинствата и инертните отпадъци, което води до нейното класифициране като депо от класове 2 и 3. Така измененото разрешително за експлоатация на станцията е прехвърлено на последващите оператори.

               12

               На 30 октомври 2002 г. Валонската служба за отпадъци поканва Biffa Waste Services SA (наричано по-нататък „Biffa Waste Services“), което експлоатира към тази дата станцията в местността Cour-au-Bois Nord, да представи план за подобрение на този обект в съответствие с член 180 от указа от 11 март 1999 г.

               13

               През 2006 г. групата Veolia es treatment SA придобива Biffa Waste Services.

               14

               Въз основа на представения от Biffa Waste Services план за подобрение с решение от 14 май 2008 г. общинската колегия на Braine-le-Château разрешава продължаването на експлоатация на посочената станция за техническо заравяне на отпадъци до 27 декември 2009 г., отменя съществуващите условия за експлоатиране и ги заменя с нови условия.

               15

               На 18 юли 2008 г. сдружението Pro-Braine сезира Conseil d’État с жалба за отмяна на решението от 14 май 2008 г.

               16

               С жалбата си жалбоподателят по главното производство упреква по същество общинската колегия на Braine-le-Château, че е приела посоченото решение, без да разгледа предварително молбата за експлоатация на тази класирана инсталация по реда за оценяване на въздействието върху околната среда, и по-специално без да изиска да се извърши проучване на въздействието върху околната среда, нито да се спазят свързаните с това проучване материални и процесуални изисквания.

               17

               Според жалбоподателя по главното производство решението от 14 май 2008 г. е неправомерно, тъй като приетото на основание член 180 от указа от 11 март 1999 г. решение относно продължаването на експлоатацията представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337/ЕИО и тъй като центровете за техническо заравяне на отпадъци от клас 2 представляват инсталация по точка 11, буква б) от приложение II към Директива 85/337, за която по силата на правото се изисква провеждане на проучване на въздействието в приложение на член 2 от наредбата на валонското правителство от 4 юли 2002 г., съдържаща списък на проектите, за които се изисква проучване на въздействието, на инсталациите и на класифицираните дейности.

               18

               С оглед на тези съображения Conseil d’État решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
               „Дали приетото въз основа на член 14, буква б) от Директива 1999/31 […] окончателно решение относно продължаването на експлоатацията на разрешено депо или на депо, което вече е в експлоатация, представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337 […]?“.

         По преюдициалния въпрос

               19

               С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали решението, с което се разрешава продължаване на експлоатацията на съществуващо депо, прието на основание член 14, буква б) от Директива 1999/31 въз основа на предложен от оператора план за подобрение, представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337.

               20

               От текста на член 14 от Директива 1999/31, озаглавен „Съществуващи депа“, следва, че относно разрешените депа или депата, които вече са в експлоатация към момента на транспониране на посочената директива, държавите членки трябва да приемат мерки с цел те да продължат да действат единствено ако техните оператори спазват предписанията на тази директива.

               21

               За тази цел операторите на тези депа подготвят и представят за одобрение от компетентния орган план за подобрение на местността, в която е разположено всяко депо, съдържащ предписанията, изброени в член 8 от Директива 1999/31, както и всякакви корективни мерки, които считат за необходими, за да спазят изискванията на посочената директива, с изключение на изложените в точка 1 от приложение I към нея.

               22

               Съгласно член 14, буква б) от Директива 1999/31 след представянето на плана за подобрение компетентният орган взема окончателно решение относно продължаването на експлоатацията на базата на споменатия план за подобрение и на тази директива.

               23

               От акта за преюдициално запитване следва, че експлоатирането на депото в местността Cour-au-Bois Nord е било разрешено с кралската наредба от 7 март 1979 г., изменена с кралската наредба от 27 декември 1979 г., за срок от тридесет години, тоест до 27 декември 2009 г. От преписката по делото също е видно, че към датата на спора по главното производство това депо е било експлоатирано непрекъснато от издаването на първоначалното разрешително и че срокът на разрешителното за експлоатация не е изтекъл.

               24

               На 23 май 2003 г. Biffa Waste Services — дружеството, което експлоатира посоченото депо, представя на общинската администрация на Braine-le-Château план за подобрение на основание член 180 от указа от 11 март 1999 г., отговарящ на изискванията на член 14 от Директива 1999/31.

               25

               Въз основа на този план за подобрение на събрание от 14 май 2008 г. общинската колегия на Braine-le-Château разрешава продължаването на експлоатацията на депото в Cour-au-Bois Nord до изтичане на срока на предходното разрешително, тоест до 27 декември 2009 г., като отменя предходните условия за експлоатиране и налага нови условия.

               26

               Следва да се провери дали подобно решение представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337.

               27

               В това отношение следва да се напомни, че понятието за „разрешение за осъществяване“ е определено в член 1, параграф 2 от Директива 85/337 като „решение на компетентния орган или власти, което дава право на възложителя да развива проекта“. При това положение разрешение за осъществяване по смисъла на тази директива е налице единствено доколкото трябва да бъде осъществен даден „проект“.

               28

               В определението на понятието за „проект“ в член 1, параграф 2 от Директива 85/337 не е уточнено дали самите изменения или разширяване на съществуващи проекти могат да бъдат разглеждани като „проекти“.

               29

               При все това представляват по-конкретно „проекти“ по смисъла на Директива 85/337 инсталациите и обектите, изброени в нейното приложение II, към което препраща член 4, параграф 2 от тази директива. Във връзка с това в точка 11 от посоченото приложение II, озаглавена „Други проекти“, са посочени по-конкретно „инсталации и депа за обезвреждане на отпадъци (освен ако са включени в приложение I)“, в която категория попадат обектите за заравяне на отпадъци. Точка 13 от същото приложение включва в посочените проекти „[всяко изменение] или [разширяване] на проектите, изброени в приложение I или приложение II, които вече имат разрешително или които са изпълнени или са в процес на изпълнение, ако тази промяна може да има съществено отрицателно въздействие върху околната среда […]“.

               30

               От тези разпоредби следва, че е възможно измененията или разширяването на обект за заравяне на отпадъци, като този в спора по главното производство, да представляват „проект“ по смисъла на Директива 85/337, доколкото те могат да имат съществено отрицателно въздействие върху околната среда.

               31

               Както Съдът е приел, с думата „проект“ се обозначават работи или намеса, променящи или променяща физическото състояние на обекта (Решение от 17 март 2011 г. по дело Brussels Hoofdstedelijk Gewest и др., C-275/09, Сборник, стр. I-1753, точки 20, 24 и 38).

               32

               Така простото подновяване на съществуващо разрешение за експлоатация на обект за заравяне на отпадъци без провеждането на работи или намеса, променящи или променяща физическото състояние на обекта, не може да се квалифицира като „проект“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337.

               33

               Вследствие на това, доколкото „планът за подобрение“, който е предмет на прието в съответствие с член 14, буква б) от Директива 1999/31 „окончателно решение“, се отнася до изменението или разширяването на подобен обект за заравяне на отпадъци, посредством провеждането на работи или намеса, променящи или променяща физическото състояние, и доколкото той може да има съществено отрицателно въздействие върху околната среда, посоченото решение би могло да се разглежда като „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337.

               34

               Съдът не разполага с достатъчно данни относно делото по главното производство, които да му позволят да прецени въздействието на решението от 14 май 2008 г. на общинската колегия на Braine-le-Château върху депото в Cour-au-Bois Nord, която преценка при всички случаи трябва да се извърши от запитващата юрисдикция.

               35

               Следователно запитващата юрисдикция следва да провери дали с окончателното решение относно плана за подобрение, представен от разглеждания по главното производство оператор на основание член 14, буква б) от Директива 1999/31, се разрешава изменение или разширяване на въпросната инсталация или обект, посредством провеждането на работи или намеса, променящи или променяща тяхното физическо състояние, които могат да имат съществено отрицателно въздействие върху околната среда, и следователно дали това решение представлява „проект“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337 и на точка 13, първо тире от приложение II към нея.

               36

               В рамките на тази проверка, при преценката на същественото отрицателно въздействие върху околната среда трябва да се отчете фактът, че планът за подобрение, одобрен с подобно окончателно решение, има за предмет, както следва от съображение 26 от Директива 1999/31, да бъдат приети необходимите мерки за привеждане на съществуващо депо в съответствие с разпоредбите на тази директива и че това решение следователно се вписва в политиката за опазване на околната среда.

               37

               Следователно на поставения въпрос следва да се отговори, че приетото на основание член 14, буква б) от Директива 1999/31 въз основа на план за подобрение окончателно решение относно продължаване на експлоатацията на съществуващо депо представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337 само доколкото с него се разрешава изменение или разширяване на инсталацията или на обекта посредством провеждането на работи или намеса, променящи или променяща тяхното физическо състояние, които могат да имат съществено отрицателно въздействие върху околната среда по смисъла на точка 13 от приложение II към Директива 85/337, и по този начин представляват „проект“ по смисъла на член 1, параграф 2 от тази директива.

         По съдебните разноски

               38

               С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

               По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

                     Приетото на основание член 14, буква б) от Директива 1999/31/ЕО на Съвета от 26 април 1999 година относно депонирането на отпадъци и въз основа на план за подобрение окончателно решение относно продължаването на експлоатацията на съществуващо депо представлява „разрешение за осъществяване“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда, изменена с Директива 2003/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 май 2003 г., само доколкото с него се разрешава изменение или разширяване на инсталацията или на обекта посредством провеждането на работи или намеса, променящи или променяща тяхното физическо състояние, които могат да имат съществено отрицателно въздействие върху околната среда по смисъла на точка 13 от приложение II към посочената Директива 85/337, и по този начин представляват „проект“ по смисъла на член 1, параграф 2 от тази директива.

                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: френски.


Решение на Съда от 1 февруари 1979 г. # Giuseppe Bardi срещу Azienda Agricola Paradiso. # Искане за преюдициално заключение: Pretura di Cecina - Италия. # Обща организация на пазарите. # Дело 121/78.