title: Решение на Съда (първи състав) от 15 ноември 2007 г.#Наказателно производство срещу Fredrik Granberg.#Искане за преюдициално заключение: Hovrätten för Övre Norrland - Швеция.#Акцизи - Минерални масла - Необичаен вид транспорт.#Дело C-330/05.

text:
      Дело C-330/05
      Наказателно производство
      срещу
      Fredrik Granberg
      (Преюдициално запитване, отправено от Hovrätten för Övre Norrland)
      „Акцизи — Минерални масла — Необичаен вид транспорт“
      Резюме на решението
      1.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Акцизи — Директива 92/12 — Облагани с акциз продукти — Определяне
            на държавата-членка, в която акцизът е изискуем
      (член 9, параграф 3 от Директива 92/12 на Съвета)
      2.         Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Акцизи — Директива 92/12 — Облагани с акциз продукти — Определяне
            на държавата-членка, в която акцизът е изискуем
      (член 9, параграф 3 от Директива 92/12 на Съвета)
      3.         Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Акцизи — Директива 92/12 — Облагани с акциз продукти — Определяне
            на държавата-членка, в която акцизът е изискуем
      (член 7, параграф 4 и член 9, параграф 3 от Директива 92/12 на Съвета)
      1.        Член 9, параграф 3 от Директива 92/12 относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението
         и мониторинга на такива продукти не допуска общо облагане с акциз в държавата-членка на потребление на газьол за отопление,
         придобит в друга държава-членка от физическо лице за свое собствено ползване и превозван от него до посочената държава-членка
         на потребление, независимо от начина, по който се извършва превозът.

      Всъщност държава-членка може да използва предвидената в тази разпоредба възможност само когато превозът на стоката е извършен
         от физическото лице посредством вид транспорт, който е включен в понятието „необичайни видове транспорт“, така както то е
         определено в тази разпоредба.

      (вж. точки 31 и 32; точка 1 от диспозитива)
      2.        Превозът от физическо лице на 3000 l газьол за отопление в три контейнера, общоизвестни като „големи контейнери за насипен
         товар“ и натоварени в лекотоварен камион, представлява „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива
         92/12 относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти.

      (вж. точка 41; точка 2 от диспозитива)
      3.        Член 7, параграф 4 от Директива 92/12 относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението
         и мониторинга на такива продукти допуска законодателството на държава-членка по местоназначение, в която акцизът е изискуем,
         в съответствие с предвидената в член 9, параграф 3 от тази директива възможност да задължи всяко физическо лице, което е придобило
         лично и за свое собствено ползване газьол за отопление в друга държава-членка, където тази стока е била освободена за потребление,
         и което лично превозва тази стока към държавата-членка по местоназначение посредством „необичаен вид транспорт“ по смисъла
         на член 9, параграф 3, да предостави обезпечение, за да гарантира плащането на акциз, и да разполага с придружаващ документ,
         както и с документ, който удостоверява предоставянето на това обезпечение.

      Действително, както личи от тринадесетото съображение и от член 18 от директивата, целта на този придружаващ документ е по-специално
         да идентифицира превозваните стоки, както и да определи техния данъчен статус; не може следователно да се изключи възможността
         държава-членка по местоназначение да предвиди за тази цел, в случай на превоз на газьол за отопление от физическо лице посредством
         необичаен вид транспорт, това физическо лице да разполага с такива документи.

      (вж. точки 54—56; точка 3 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      15 ноември 2007 година(*)

      „Акцизи — Минерални масла — Необичаен вид транспорт“
      По дело C‑330/05
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Hovrätten för Övre Norrland (Швеция) с акт от 22 август
         2005 г., постъпил в Съда на 6 септември 2005 г., в рамките на наказателното производство срещу

      Fredrik Granberg,
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н A. Tizzano (докладчик), г‑н R. Schintgen, г‑н M. Ilešič и г‑н E. Levits,
         съдии,

      генерален адвокат: г‑жа V. Trstenjak,
      секретар: г‑н H. von Holstein, заместник-секретар,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 23 ноември 2006 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за г‑н Granberg, от адв. L. Lindström, advokat,
      –        за шведското правителство, от г‑жа K. Norman и г‑н A. Kruse, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑н S. Spyropoulos, г‑жа N. Dafniou, г‑жа Z. Chatzipavlou и г‑жа S. Trekli, в качеството на представители,
      –        за италианското правителство, от г‑н I. M. Braguglia, в качеството на представител, подпомаган от г‑н G. Albenzio, avvocato
         dello Stato,

      –        за полското правителство, от г‑н J. Pietras, в качеството на представител,
      –        за Съвета на Европейския съюз, от г‑жа E. Karlsson и г‑жа M.‑M. Josephides, в качеството на представители,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н W. Mölls и г‑жа L. Ström van Lier, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 27 февруари 2007 г.
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 4 и член 9, параграф 3 от Директива 92/12/ЕИО на Съвета
         от 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга
         на такива продукти (ОВ L 76, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 129), изменена с Директива
         92/108/ЕИО на Съвета от 14 декември 1992 година (ОВ L 390, стр. 124; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9,
         том 1, стр. 170, наричана по-нататък „директивата“), както и до действителността на втората разпоредба.

      2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство срещу г‑н Granberg за незаконно внасяне в Швеция на газьол за
         отопление, който е минерално масло по смисъла на член 9, параграф 3 от директивата.

      I –  Правна уредба
       Общностно право
      3        Петото, шестото, седмото, дванадесетото и тринадесетото съображение от директивата предвиждат следното:

      „като има предвид, че всяка доставка, държане с цел доставка или доставка за нуждите на търговец, осъществяващ независима
         икономическа дейност, или за нуждите на публичноправна организация, извършени в друга държава-членка, различна от тази, в
         която стоката е освободена за потребление, водят до изискуемост на акциза в тази друга държава-членка;

      като има предвид, че при придобиването от физически лица на подлежащи на облагане с акциз продукти за свое собствено потребление
         и превозването им от тях акциз се дължи в страната на придобиване;

      като има предвид, че за да се установи, че подлежащи на облагане с акциз продукти се придобиват с търговска, а не с лична
         цел, държавите-членки трябва да имат предвид редица критерии;

      […]
      като има предвид, че за да се осигури събирането на данъка в съответствие с определените от държавите-членки ставки, е необходимо
         да се въведат разпоредби за установяването на процедура за движението на такива стоки в режим на отложено плащане на данъка;

      като има предвид, че в тази връзка е нужно най-напред да се въведат разпоредби за лесното идентифициране на всяка пратка;
         като има предвид, че следва да се предвидят разпоредби относно незабавното определяне на данъчния статус на пратката; като
         има предвид, че в този случай е необходимо за постигането на тези цели да се предвиди придружаващ документ, който може да
         е както административен, така и търговски; като има предвид, че използваният търговски документ трябва да съдържа съществените
         елементи, които са отразени в административния документ“.

      4        Съгласно член 3, параграф 1 от нея директивата се прилага на равнище Общност за минерални масла, за алкохол и алкохолни напитки,
         както и за тютюневи изделия.

      5        Член 6, параграф 1 от директивата предвижда:

      „Акцизът се дължи от момента на освобождаване за потребление […]
      Освобождаване за потребление на стоки, подлежащи на облагане с акциз, означава:
      а)      всяко извеждане, включително неправомерно, от режим на отложено плащане;
      б)      всяко производство, включително неправомерно, на такива стоки, осъществено извън рамките на режим на отложено плащане;
      в)      всяко внасяне, включително неправомерно, на такива стоки, ако тези стоки не са поставени под режим на отложено плащане.“
      6        Член 7 от директивата предвижда:

      „1.      В случай, че подлежащи на облагане с акциз стоки, които вече са били освободени за потребление в една от държавите-членки,
         се държат с търговска цел в друга държава-членка, в държавата-членка, в която тези стоки се държат, се дължи акциз.

      […]
      4.      Стоките, посочени в параграф 1, се превозват между териториите на различните държави-членки заедно с придружаващ документ,
         посочващ основните сведения от документа, указан в член 18, параграф 1. Формата и съдържанието на този документ се определят
         в съответствие с процедурата, установена в член 24 от настоящата директива.

      [...]“
      7        Съгласно текста на член 8 от директивата:

      „По отношение на продукти, придобити от частни лица [другаде в текста: „физически лица“] за свое собствено ползване и превозвани
         от тях, ръководният принцип на вътрешния пазар предвижда, че акцизът се събира в държавата-членка на тяхното придобиване.“

      8        Член 9, параграф 3 от директивата гласи:

      „Държавите-членки могат също да предвидят, че акцизът става изискуем в държавата-членка на потреблението при придобиване на
         минерални масла, които вече са били освободени за потребление в друга държава-членка, ако такива стоки са превозвани при използване
         на необичайни видове транспорт от физически лица или от тяхно име [да се чете: „или за тяхна сметка“]. Необичаен транспорт
         означава превоз на горива, с изключение на тези в резервоари на превозни средства или в съдове за резервно гориво, и превоз
         на течни продукти за отопление, освен превоза посредством цистерни, използвани от името [да се чете: „за сметка“] на търговци
         по занятие.“

      9        Член 18 от директивата предвижда:

      „1.      Независимо от възможното използване на компютъризирани процедури, всички подлежащи на акциз стоки, придвижвани при отложено
         плащане на данък между различни държави-членки, включително придвижваните по море или въздух директно от едно пристанище или
         летище на Общността до друго, се придружават от документ, съставен от отправителя [другаде в текста: „изпращача“]. Този документ
         може да бъде както административен документ, така и търговски документ. Формата и съдържанието на този документ, както и процедурата,
         която се прилага, когато неговото използване обективно е неподходящо, се определят в съответствие с процедурата по член 24
         от настоящата директива.

      2.      С цел идентифициране на стоките и извършване на проверки, опаковките следва да са номерирани и стоките — описани, като се
         използва документът, указан в параграф 1. При необходимост, следва всеки контейнер да бъде запечатан от изпращача, ако превозното
         средство е признато от държавите-членки на изпращането за подходящо за запечатване, или опаковките да бъдат запечатани от
         изпращача.

      3.      В случаите, когато получателят не е лицензиран складодържател или регистриран търговец, и независимо от член 17, документът,
         указан в параграф 1, трябва да бъде придружен от документ, удостоверяващ, че акцизът е бил платен в държавата-членка по местоназначение,
         или че в съответствие с условията, определени от компетентните власти на държавата-членка по местоназначение, е била приложена
         каквато и да е друга процедура за събиране на данъка.

      Този документ трябва да дава сведения относно:
      –        адреса на съответната служба на данъчните власти на държавата-членка по местоназначение,
      –        датата и справката за плащането или за приемането на обезпечението за плащането от тази служба.
      […]“.
       Националното право
      10      Член 4 от глава 1 от Закона за контрол на превоза и на други сделки с алкохолни продукти, тютюневи изделия и минерални масла
         в рамките на събирането на акциз (lag (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och
         mineraloljeprodukter, наричан по-нататък „LPK“), гласи следното:

      „Вносител“ означава вносителят на акциза, в съответствие с
      […]
      3.      глава 4, член 1, първа алинея, точки 1—5 или 7, или член 2 от Закона (1994:1776) за данъка върху енергията [lag (1994:1776)
         om skatt på energi, наричан по-нататък „LSE“].“

      11      Член 1 от глава 4 от LSE предвижда:

      „Вносител на данъка върху енергията е […]:
      [...]
      5.      всяко лице […], което внася или получава в Швеция гориво с произход от друга държава-членка от Европейската общност;
      [...]“
      12      Член 1а от глава 4 от LSE гласи:

      „В съответствие с член 1, точка 5 данъкът не се дължи
      […]
      3.      за горивата, внесени в Швеция за частна употреба в резервоар на пътно превозно средство, на плавателен съд или на летателен
         апарат или в резервни туби с максимална вместимост от 10 l.“

      13      Съгласно текста на член 6 от глава 1 от LPK:

      „Продукт, подлежащ на облагане с акциз, може да бъде превозван само ако са изпълнени изискванията относно придружаващия документ,
         обезпечението [за да се гарантира плащането на данъка], удостоверението за обезпечението и декларацията, произтичащи от посочените
         в член 2 закони или от посочените в член 5а разпоредби.“

      14      По силата на член 1 от глава 5 от LPK всяко лице, което в нарушение на член 6 от глава 1 от същия закон умишлено внася в Швеция
         продукти, които подлежат на облагане с акциз, от държава, включена в зоната, по отношение на която се прилага общностната
         правна уредба на акцизите, и което по този начин може да затрудни значително данъчния контрол върху превоза на стоки, се наказва
         за незаконен превоз на подлежащи на облагане с акциз продукти с лишаване от свобода до две години. Ако нарушението е маловажно,
         извършителят се наказва с глоба.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      15      На 7 декември 2003 г. г‑н Granberg, който пътува с лекотоварен камион от Финландия, е спрян за проверка на шведския митнически
         пункт в Övertorneå. Митническите власти установяват наличие в превозното средство на 3000 l газьол, който се продава във Финландия
         като продукт за отопление. Газьолът е превозван в покрито товарно отделение в три контейнера, общоизвестни като „големи контейнери
         за насипен товар“ (наричани по-нататък „IBC“). Тези IBC са от вид, който се използва от търговци по занятие в частност за
         превоз на хидравлични масла. Този газьол бил предназначен за отопление на жилището на г‑н Granberg и следователно бил за негово
         лично потребление. В приложение на член 1 от глава 4 от LSE във връзка с член 4 от глава 1 от LPK съответната стока е приета
         за подлежаща на облагане с акциз.

      16      Прокуратурата образува производство срещу г‑н Granberg за значително затрудняване на данъчния контрол, поради това че не представя
         декларация на компетентните данъчни органи преди превоза на посочения газьол, че не предоставя обезпечение, за да гарантира
         плащането на дължимите данъци и че не разполага нито с удостоверение за обезпечение, нито с опростен придружаващ документ.
         С решение от 4 май 2004 г. Haparanda tingsrätt (Районен съд в Haparanda) му налага наказание глоба за незаконен превоз на
         продукти, подлежащи на облагане с акциз.

      17      Г‑н Granberg обжалва това решение пред Hovrätten för Övre Norrland (Апелативен съд на Övre Norrland). Той признава посочените
         в обвинението срещу него факти, но оспорва квалификацията на същите като престъпление. Той твърди, че като налага плащане
         на акциз за всеки внос на газьол за отопление, без да предвижда изключения за вноса, който е извършен по различен начин от
         превоза с „необичайни видове транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3 от директивата, шведският законодател не е транспонирал
         или най-малкото е транспонирал неправилно разпоредбите на тази директива.

      18      При тези обстоятелства Hovrätten för Övre Norrland решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални
         въпроси:

      „1)      Допуска ли член 9, параграф 3 от [директивата] държавите-членки да изключат чрез обща разпоредба газьола за отопление от приложното
         поле на член 8 от директивата, така че [законодателството на] държава-членка да може да предвиди, че физическо лице, което
         е придобило лично и за свое собствено ползване мазут в друга държава-членка, където тази стока е била освободена за потребление,
         и което го е превозило лично до държавата-членка по местоназначение, е задължено да внесе акциз в последната държава, независимо
         от начина, по който е бил извършен превозът на мазута?

      2)      Ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен, член 9, параграф 3 от [директивата] съвместим ли е с принципа за свободно движение
         на стоки, утвърден в Договора за ЕО, както и с принципа на пропорционалност, макар че целта на член 9, параграф 3 изглежда
         е да възпре физическите лица да превозват минерални масла, като предвижда изключение от общото правило, според което за продукти,
         придобити от физически лица за свое собствено ползване и превозвани от тях, акцизът се събира в държавата-членка на тяхното
         придобиване? Съвместима ли е такава цел с посоченото от Съвета [на Европейския съюз] правно основание на директивата или член 9,
         параграф 3 от нея е незаконосъобразен?

      3)      Ако отговорът на първия въпрос е отрицателен, превозването от физическо лице на 3000 l газьол за отопление в три контейнера,
         общоизвестни като „[IBC]“ — които сами по себе си могат да бъдат одобрени за професионален превоз на опасни стоки, по-специално
         във вид на течност — и натоварени в лекотоварен камион, представлява ли необичаен вид транспорт по смисъла на член 9, параграф 3
         от [директивата]?

      4)      В съответствие ли е с член 7, параграф 4 от [директивата] приемането от държава-членка на разпоредба, с която физическо лице,
         което лично е придобило за свое собствено ползване газьол за отопление в друга държава-членка, където тази стока е била освободена
         за потребление, и което го е превозило лично до държавата-членка по местоназначение посредством необичаен вид транспорт по
         смисъла на член 9, параграф 3 от директивата, е задължено да предостави обезпечение, за да гарантира плащането на акциз, както
         и да разполага по време на превоза с опростен придружаващ документ и с удостоверение за обезпечение за плащането на акциз?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      19      С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 9, параграф 3 от директивата допуска
         общо облагане с акциз в държавата-членка на потребление на газьол за отопление, придобит в друга държава-членка от физическо
         лице за свое собствено ползване и превозван от него до посочената държава-членка на потребление, независимо от начина, по
         който се извършва превозът.

       Становища, представени на Съда
      20      Полското правителство, Съветът и Комисията на Европейските общности предлагат на този въпрос да се отговори отрицателно.

      21      Те твърдят, че член 9, параграф 3 от директивата дава възможност на държавите-членки да изключат от приложното поле на член 8
         от директивата газьола за отопление, внесен на тяхната територия от физическо лице за свое собствено ползване и превозван
         от него, само при условие че това лице използва за тази цел „необичаен вид транспорт“ по смисъла на посочения член 9, параграф 3.

      22      Според полското правителство и Съвета тази разпоредба трябва да се тълкува стеснително, тъй като представлява дерогация на
         общото правило, установено с член 8 от директивата. Във връзка с това Съветът уточнява, че ако общностният законодател е искал
         да позволи на държавите-членки да изключат от приложното поле на посочения член 8 всички превози на газьол за отопление, извършвани
         от физически лица, той е щял да предвиди това изрично.

      23      На противоположно мнение са шведското, гръцкото и италианското правителство, които считат, че държавите-членки могат да изключат
         от приложното поле на член 8 от директивата течни продукти за отопление, превозвани от физически лица, и следователно да предвидят,
         че акциз за тези продукти се дължи в държавата-членка на потребление, независимо от избрания начин на превоз.

      24      Шведското правителство твърди основно, че от самия текст на член 9, параграф 3 от директивата следвало, че по отношение на
         газьола за отопление не съществува никаква възможност за физическо лице да превозва този вид продукт с „обичаен“ вид транспорт
         и следователно да бъде освободен от плащане на акциз в държавата-членка на потребление. В действителност целта на тази разпоредба
         била да позволи на държавите-членки да предвидят обща забрана за превоз на газьол за отопление от физически лица.

      25      От своя страна гръцкото и италианското правителство отбелязват, че с оглед на особения им характер общностният законодател
         е изключил течните продукти за отопление от приложното поле на член 8 от директивата. В действителност, за разлика от други
         обложени с акциз продукти като тютюна и алкохолните напитки, течните продукти за отопление обикновено не се превозват от физически
         лица за лично потребление. Следователно можело да се презюмира, че този вид продукти се превозва само с търговска цел.

       Отговор на Съда
      26      Както Съдът вече е приел, целта на директивата е да установи известен брой правила относно държането, движението и контрола
         на продуктите, които подлежат на облагане с акциз, по специално за да се осигури еднаква изискуемост на акциза във всички
         държави-членки (Решение от 2 април 1998 г. по дело EMU Tabac и др., C‑296/95, Recueil, стр. I‑1605, точка 22, Решение от 5 април
         2001 г. по дело Van de Water, C‑325/99, Recueil, стр. I‑2729, точка 39, Решение от 12 декември 2002 г. по дело Cipriani, C‑395/00,
         Recueil, стр. I‑11877, точка 41 и Решение от 23 ноември 2006 г. по дело Joustra, C‑5/05, Recueil, стр. I‑11075, точка 27).

      27      Във връзка с това член 8 от директивата установява общия принцип, според който акциз за продукти, придобити от физически лица
         за свое собствено ползване и превозвани от тях, се дължи в държавата-членка на тяхното придобиване (вж. в този смисъл Решение
         по дело Joustra, посочено по-горе, точки 31 и 33).

      28      При все това по отношение на придобиването на минерални масла, които вече са били освободени за потребление в дадена държава-членка,
         член 9, параграф 3 от директивата дава възможност да се дерогира посоченото в член 8 от същата директива общо правило и по
         този начин да се предвиди, че акциз се дължи също в друга държава-членка, където тези продукти са били транспортирани за потребление.

      29      Държавите-членки обаче могат да се възползват от тази възможност само ако са изпълнени определени условия. В този смисъл минералните
         масла, които са обложени с акциз на основание на посочения член 9, параграф 3, трябва да бъдат превозвани от физически лица
         или за тяхна сметка „при използване на необичайни видове транспорт“, които са определени в тази разпоредба като „превоз на
         горива, с изключение на тези в резервоари на превозни средства или в съдове за резервно гориво, и превоз на течни продукти
         за отопление, освен превоза посредством цистерни, използвани от името [да се чете: „за сметка“] на търговци по занятие“.

      30      Следва да се отбележи също, че като дерогация от общо правило тази разпоредба трябва да се тълкува стеснително (вж. в този
         смисъл по-специално Решение от 18 януари 2001 г. по дело Комисия/Испания, C‑83/99, Recueil, стр. I‑445, точка 19, Решение
         от 12 декември 2002 г. по дело Белгия/Комисия, C‑5/01, Recueil, стр. I‑11991, точка 56 и Решение от 26 май 2005 г. по дело
         Stadt Sundern, C‑43/04, Recueil, стр. I‑4491, точка 27).

      31      От това следва, че обратно на становището, поддържано от шведското правителство, член 9, параграф 3 от директивата не може
         да се тълкува като допускащ облагане с акциз и в държавата-членка на потребление на всеки внос на газьол за отопление от физическо
         лице за свои лични цели, независимо от избрания начин на превоз. Държава-членка не може да използва предвидената в тази разпоредба
         възможност, когато превозът на стоката е извършен от това физическо лице посредством вид транспорт, който не е включен в понятието
         „необичайни видове транспорт“, така както то е определено в тази разпоредба, възпроизведена в точка 29 от настоящото решение.

      32      Следователно, на първия поставен въпрос трябва да се отговори, че член 9, параграф 3 от директивата не допуска общо облагане
         с акциз в държавата-членка на потребление на газьол за отопление, придобит в друга държава-членка от физическо лице за свое
         собствено ползване и превозван от него до посочената държава-членка на потребление, независимо от начина, по който се извършва
         превозът.

       По втория въпрос
      33      Предвид отговора на първия въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.

       По третия въпрос
      34      С третия си въпрос препращащата юрисдикция иска да се установи дали превозът от физическо лице на 3000 l газьол за отопление
         в три IBC, натоварени в лекотоварен камион, представлява „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3 от директивата.

       Становища, представени на Съда
      35      Комисията отбелязва, че текстовете на различни езици на член 9, параграф 3 от директивата не са напълно еднозначни в това
         отношение. По тази причина тя твърди, че въпросната разпоредба трябва да се тълкува с оглед на нейното съдържание, на контекста
         на нейното приемане и на принципа за стриктно тълкуване на изключенията. Следователно само превозът на газьол за отопление,
         който е извършен от професионален превозвач за сметка на физическо лице посредством цистерна, бил изключен от понятието за
         необичаен вид транспорт. За сметка на това превозът на такъв продукт от физическо лице посредством IBC очевидно се включвал
         в това понятие.

      36      Макар и да достигат до същия извод като Комисията, италианското и полското правителство подчертават яснотата и точността на
         член 9, параграф 3, чието тълкуване не повдигало никакво съмнение.

       Отговор на Съда
      37      Както бе припомнено в точка 29 от настоящото решение, в съответствие с даденото в член 9, параграф 3 от директивата определение
         под необичаен вид транспорт следва да се разбира „превоз на горива, с изключение на тези в резервоари на превозни средства
         или в съдове за резервно гориво, и превоз на течни продукти за отопление, освен превоза посредством цистерни, използвани от
         името [да се чете: „за сметка“] на търговци по занятие“.

      38      От самия текст на тази разпоредба следва, че всеки превоз на течни продукти за отопление, който не е извършен с цистерни,
         трябва да се счита за необичаен вид транспорт.

      39      Това тълкуване намира подкрепа в текстовете на посочената разпоредба на различни езици. Такъв е случаят по-конкретно с термините
         „tankers“ в текста на английски език, „autocisterne“ в текста на италиански език и „cystern“ в текста на полски език.

      40      Следователно се налага изводът, че превозът на газьол за отопление от физическо лице, което използва не цистерна, а обикновен
         лекотоварен камион, за какъвто става въпрос в главното производство, представлява „необичаен вид транспорт“ по смисъла на
         член 9, параграф 3 от директивата. Обстоятелството, че по това дело въпросният газьол се е съдържал в три IBC, не може да
         постави под съмнение този извод.

      41      Следователно на третия поставен въпрос следва да се отговори, че превозът от физическо лице на 3000 l газьол за отопление
         в три IBC, натоварени в лекотоварен камион, представлява „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3 от директивата.

       По четвъртия въпрос
      42      С четвъртия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7, параграф 4 от директивата допуска
         държава-членка да изисква от физическо лице, което превозва за свое собствено ползване газьол за отопление посредством необичаен
         вид транспорт, да предостави обезпечение за плащането на акциз и да разполага по време на превоза с удостоверение за това
         обезпечение, както и с придружаващ документ.

       Становища, представени на Съда
      43      Комисията отбелязва, че член 7, параграф 1 от директивата, който дава описание на продуктите, до които се отнася параграф 4
         от същия член, посочва само продукти, които „се държат с търговска цел“. По тази причина тя счита, че тази разпоредба не се
         отнася до продукти, придобити от физически лица за свое собствено ползване, и следователно не се прилага към случая по главното
         производство. В това отношение Комисията подчертава, че от третото, петото, шестото и единадесетото съображение на директивата
         следвало, че последната установява ясно разграничение между стоки, които се държат с търговска цел и чийто превоз трябва да
         се придружава от документи, от една страна, и стоки, които се държат с лична цел, по отношение на които не се изисква никакъв
         документ за превоза им в друга държава-членка, от друга страна.

      44      Комисията добавя, че нито една разпоредба от директивата не предвижда, че посочените в член 9, параграф 3 от нея продукти
         трябва да се движат заедно с определен документ или да изискват предоставянето на обезпечение.

      45      За сметка на това шведското и полското правителство поддържат, че от член 9 от директивата следва, че всеки превоз, осъществен
         посредством необичаен вид транспорт, се извършва с търговска цел. Първото от тези правителства добавя, че тази разпоредба
         се основава на принципа, според който физическо лице не би следвало да има възможност да превозва минерални масла. Следователно
         всеки превоз на тези продукти, дори когато е извършен от физическо лице за свое собствено ползване, трябва да се счита за
         търговски по своя характер и следователно да бъде подчинен на изискванията, предвидени в член 7, параграф 4 от директивата.

       Отговор на Съда
      46      В самото начало следва да се отбележи, че член 7, параграф 4 от директивата, който се отнася за движението на продукти, които
         подлежат на облагане с акциз, заедно с придружаващ документ, препраща към член 18, параграф 1 от същата директива, който предвижда,
         че всички подлежащи на облагане с акциз продукти, придвижвани между държави-членки при отложено плащане на данък, се придружават
         от административен или търговски документ, съставен от изпращача.

      47      Член 18, параграф 3 от директивата предвижда възможност посоченият документ да бъде придружен от друг документ, удостоверяващ,
         че акцизът е бил платен в държавата-членка по местоназначение или че е била приложена каквато и да е друга процедура за събиране
         на данъка в съответствие с условията, определени от компетентните власти на тази държава-членка. Съгласно същата разпоредба
         този документ трябва да посочва по-конкретно датата и справката за плащането или за приемането на обезпечението за плащане
         от данъчните органи на държавата-членка по местоназначение.

      48      При тези уточнения следва да се констатира, че член 7, параграф 1 от директивата, който посочва продуктите, които трябва да
         се движат заедно с придружаващ документ като предвидения в параграф 4 от същия член, се отнася само до продуктите, които „се
         държат с търговска цел“.

      49      Както Съдът вече е приел, по този начин директивата прави разграничение между тези продукти, от една страна, и продуктите,
         които се държат с лична цел и чийто превоз не изисква никакъв документ, от друга страна (вж. в този смисъл посочените по-горе
         Решение по дело EMU Tabac и др., точка 23 и Решение по дело Joustra, точка 28).

      50      Действително, доколкото член 8 от директивата предвижда, че за продукти, които се държат с лична цел, акциз се събира в държавата-членка
         на тяхното придобиване, тази разпоредба не изисква никакъв документ за превоза им към друга държава-членка (вж. в този смисъл
         Решение по дело EMU Tabac и др., посочено по-горе, точка 24).

      51      Трябва обаче да се отбележи, че газьолът за отопление, придобит от физическо лице за свое собствено ползване и превозван от
         него посредством необичаен вид транспорт, е продукт, който се държи с лична цел. Следователно по гореизложените съображения
         член 7, параграф 4 от директивата не изисква при тези обстоятелства този продукт да се движи заедно с придружаващ документ.

      52      От този извод обаче не следва, че държава-членка не може да наложи превозът на газьол за отопление, който се държи с лична
         цел, да се извършва при наличието на документ от такова естество.

      53      Подобно задължение може да бъде необходимо в случай на превоз на минерални масла посредством необичаен вид транспорт, когато
         упражнявайки предвидената в член 9, параграф 3 от директивата възможност държавата-членка на потребление изисква плащане на
         акциз, за да може да осъществи контрол върху данъчното положение на тези продукти.

      54      Действително, както личи от тринадесетото съображение и от член 18 от директивата, целта на този придружаващ документ е по-специално
         да идентифицира превозваните стоки, както и да определи техния данъчен статус.

      55      Не може да се изключи възможността държава-членка по местоназначение да предвиди за тази цел, в случай на превоз на газьол
         за отопление от физическо лице посредством необичаен вид транспорт, това физическо лице да разполага с придружаващ документ,
         както и с документ, който удостоверява предоставянето на обезпечение, което да гарантира плащането на акциз.

      56      По гореизложените съображения на четвъртия поставен въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 4 от директивата допуска
         законодателството на държава-членка по местоназначение, в която акцизът е изискуем, в съответствие с предвидената в член 9,
         параграф 3 от тази директива възможност да задължи всяко физическо лице, което е придобило лично и за свое собствено ползване
         газьол за отопление в друга държава-членка, където тази стока е била освободена за потребление, и което лично превозва тази
         стока до държавата-членка по местоназначение посредством „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3, да предостави
         обезпечение, за да гарантира плащането на акциз, и да разполага с придружаващ документ, както и с документ, който удостоверява
         предоставянето на това обезпечение.

       По съдебните разноски
      57      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноските. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Член 9, параграф 3 от Директива 92/12/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи
            на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти, изменена с Директива 92/108/ЕИО на Съвета от
            14 декември 1992 година, не допуска общо облагане с акциз в държавата-членка на потребление на газьол за отопление, придобит
            в друга държава-членка от физическо лице за свое собствено ползване и превозван от него до посочената държава-членка на потребление,
            независимо от начина, по който се извършва превозът.
      2)      Превозът от физическо лице на 3000 l газьол за отопление в три контейнера, общоизвестни като „големи контейнери за насипен
            товар“ и натоварени в лекотоварен камион, представлява „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3 от Директива
            92/12, изменена с Директива 92/108.
      3)      Член 7, параграф 4 от Директива 92/12, изменена с Директива 92/108, допуска законодателството на държава-членка по местоназначение,
            в която акцизът е изискуем, в съответствие с предвидената в член 9, параграф 3 от тази директива възможност да задължи всяко
            физическо лице, което е придобило лично и за свое собствено ползване газьол за отопление в друга държава-членка, където тази
            стока е била освободена за потребление, и което лично превозва тази стока към държавата-членка по местоназначение посредством
            „необичаен вид транспорт“ по смисъла на член 9, параграф 3, да предостави обезпечение, за да гарантира плащането на акциз,
            и да разполага с придружаващ документ, както и с документ, който удостоверява предоставянето на това обезпечение.
      Подписи
      * Език на производството: шведски.


Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 25 май 2011 г. # Luis María Bombín Bombín срещу Европейска комисия. # Публична служба - Длъжностни лица. # Дело F-22/10.


Решение на Общия съд (състав от един-единствен съдия) от 19 февруари 2016 г.#Infinite Cycle Works Ltd срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „INFINITY“ — По-ранна словна марка на Общността „INFINI“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T-30/15.


Решение на Първоинстанционния съд (едноличен състав) от 17 март 2004 г. # Giorgio Lebedef срещу Комисия на Европейските общности. # Длъжностни лица - Повишение - Мотиви - Иск за отмяна. # Дело T-4/03.


title: Решение на Съда (пети състав) от 10 декември 2009 г. # Европейска комисия срещу Обединеното кралство. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 2006/40/ЕО - Климатизация на моторни превозни средства - Непълно транспониране. # Дело C-187/09.

text:
      Решение на Съда (пети състав) от 10 декември 2009 г. — Комисия/Обединено кралство
      (Дело C‑187/09)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2006/40/ЕО — Климатизация на моторни превозни средства — Непълно транспониране“
      Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Преценка на основателността от Съда — Положение, което следва да бъде взето предвид — Положение към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище (член 226 ЕО) (вж. точка 8)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Неприемане в предвидения срок на необходимите разпоредби за съобразяване с
                  Директива 2006/40/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 17 май 2006 година относно емисиите на климатични системи в моторни
                  превозни средства и за изменение на Директива 70/156/ЕИО на Съвета (OВ L 161, стp. 12; Специално издание на български език,
                  2007 г., глава 15, том 16, стр. 84)

            Диспозитив
      1)         Като не е приело в предвидения срок всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване
         с Директива 2006/40/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 17 май 2006 година относно емисиите на климатични системи в
         моторни превозни средства и за изменение на Директива 70/156/ЕИО на Съвета, Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия
         не е изпълнило задълженията си по тази директива.

      2)         Осъжда Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да заплати съдебните разноски.


title: Решение на Съда (първи състав) от 2 юли 2009 г.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) срещу Cul de Sac Espacio Creativo SL и Acierta Product & Position SA.#Искане за преюдициално заключение: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Испания.#Регламент (ЕО) № 6/2002 - Промишлен дизайн на Общността - Членове 14 и 88 - Притежател на правото на промишлен дизайн на Общността - Нерегистриран промишлен дизайн - Промишлен дизайн, създаден по поръчка.#Дело C-32/08.

text:
      Дело C-32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      срещу
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      и
      Acierta Product & Position SA
      (Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria)
      „Регламент (ЕО) № 6/2002 — Промишлен дизайн на Общността — Членове 14 и 88 — Притежател на правото на промишлен дизайн на Общността — Нерегистриран промишлен дизайн — Промишлен дизайн, създаден по поръчка“
      Резюме на решението
      1.        Промишлен дизайн на Общността — Право на промишлен дизайн на Общността — Промишлени дизайни, създадени в рамките на трудово
            правоотношение — Приложно поле
      (член 14, параграф 3 от Регламент № 6/2002 на Съвета)
      2.        Промишлен дизайн на Общността — Право на промишлен дизайн на Общността — Прехвърляне на правото на промишлен дизайн на Общността
            от автора на неговия правоприемник
      (член 14, параграф 1 от Регламент № 6/2002 на Съвета)
      1.        Член 14, параграф 3 от Регламент № 6/2002 относно промишления дизайн на Общността, според който правото на промишлен дизайн
         на Общността принадлежи на работодателя, когато този промишлен дизайн е създаден от заето лице при изпълнение на неговите
         задължения или по нареждане на неговия работодател, освен ако е уговорено друго или така е специфично посочено по националното
         право, не се прилага по отношение на промишлени дизайни на Общността, създадени по поръчка.

      Всъщност волята на общностния законодател е да определи специалния режим, предвиден в член 14, параграф 3 от регламента, чрез
         специфичен вид договорни правоотношения, а именно трудовите правоотношения, което изключва приложимостта на посочения параграф
         към други договорни правоотношения като тези относно създаването на промишлен дизайн на Общността по поръчка.

      (вж. точки 44, 51 и 55; точка 1 от диспозитива)
      2.        В случая, когато, от една страна, става въпрос за нерегистрирани промишлени дизайни на Общността, създадени по поръчка, и
         от друга страна, националният закон не приравнява тези промишлени дизайни на създадените в рамките на трудово правоотношение,
         член 14, параграф 1 от Регламент № 6/2002 относно промишления дизайн на Общността трябва да се тълкува в смисъл, че правото
         на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора, освен ако е прехвърлено с договор на неговия правоприемник.

      Всъщност възможността за договорно прехвърляне на правото на промишлен дизайн на Общността от автора на неговия правоприемник
         по смисъла на член 14, параграф 1 от регламента произтича, от една страна, от самия текст на този член, а от друга страна,
         е в съответствие с целите, преследвани от посочения регламент. В това отношение адаптирането на закрилата на промишления дизайн
         на Общността към нуждите на всички промишлени отрасли на Общността чрез договорно прехвърляне на правото на промишлен дизайн
         на Общността може да допринесе за постигането на основната цел за ефикасно упражняване на предоставените с промишлени дизайни
         на Общността права на цялата територия на Общността. Впрочем засилената закрила на промишлената естетика би имала за резултат
         не само да насърчи приноса на отделните автори за превъзходството на Общността в тази област, но и да се благоприятства новаторството,
         развитието на нови продукти и инвестирането в тяхното производство.

      Националната юрисдикция обаче е длъжна да провери съдържанието на такъв договор и в това отношение да определи дали в конкретния
         случай правото на нерегистрирания промишлен дизайн на Общността е в действителност прехвърлено от автора на неговия правоприемник,
         като в рамките на посочената проверка приложи законодателството относно договорите, за да определи на кого принадлежи съгласно
         член 14, параграф 1 от регламента правото на нерегистрирания промишлен дизайн на Общността.

      (вж. точки 62, 77—82; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      2 юли 2009 година(*)

      „Регламент (ЕО) № 6/2002 — Промишлен дизайн на Общността — Членове 14 и 88 — Притежател на правото на промишлен дизайн на Общността — Нерегистриран промишлен дизайн — Промишлен дизайн, създаден по поръчка“
      По дело C‑32/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de
         Marca Comunitaria (Испания) с акт от 18 януари 2008 г., постъпил в Съда на 28 януари 2008 г., в рамките на производство по
         дело

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      срещу
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,

      Acierta Product & Position SA,

      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н P. Jann, председател на състав, г‑н M. Ilešič (докладчик), г‑н A. Tizzano, г‑н A. Borg Barthet и г‑н E.
         Levits, съдии,

      генерален адвокат: г‑н P. Mengozzi,
      секретар: г‑жа M. Ferreira, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 януари 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA), от адв. M. J. Sanmartín Sanmartín, abogada,
      –        за Cul de Sac Espacio Creativo SL, от адв. O. L. Herreros Chico, abogado,
      –        за Acierta Product & Position SA, от адв. T. Sánchez Morgado, abogada,
      –        за правителството на Обединеното кралство, от г‑жа I. Rao, в качеството на представител, подпомагана от г‑н S. Malynicz, barrister,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑жа I. Martínez del Peral и г‑н H. Krämer, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 26 март 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 14, параграфи 1 и 3, както и на член 88, параграф 2 от Регламент
         (ЕО) № 6/2002 на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността (OВ L 3, 2002 г., стp. 1; Специално
         издание на български език 2007 г., глава 13, том 33, стр. 70, наричан по-нататък „регламентът“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (наричана по-нататък
         „FEIA“) и дружествата Cul de Sac Espacio Creativo SL (наричано по-нататък „Cul de Sac“) и Acierta Product & Position SA (наричано
         по-нататък „Acierta“) относно собствеността върху промишлен дизайн на Общността на стенни часовници.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        От първото съображение на регламента е видно, че той цели създаването на „промишлен дизайн на Общността, който да се ползва
         с еднаква закрила и да има еднакво действие на цялата територия на Общността“.

      4        Осмото съображение на регламента предвижда:

      „Впоследствие, една по-достъпна и по-добре адаптирана към нуждите на вътрешния пазар система за закрила на промишлените дизайни
         е от съществено значение за общностните промишлени отрасли.“

      5        Деветото съображение на този регламент гласи:

      „Материалните разпоредби на настоящия регламент, относно правото относно промишления дизайн, следва да са съобразени със съответните
         разпоредби от Директива 98/71/ЕО [на Европейския парламент и Съвета от 13 октомври 1998 година относно правната защита на
         индустриални дизайни (ОВ L 289, стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 24, стр. 106)].“

      6        Съгласно шестнадесето съображение на регламента:

      „Някои от [промишлените отрасли на Общността] произвеждат голям брой промишлени дизайни, предназначени за продукти, които
         често са с кратък пазарен живот, и за които би било изгодно да получат закрила, без тежестта на формалностите по регистрация
         и за които продължителността на закрилата е от второстепенно значение. […]“

      7        Двадесет и първото съображение на регламента гласи:

      „[…] нерегистрирания[т] промишлен дизайн на Общността […] би следвало да представлява само право за предотвратяване на копирането.
         […]“

      8        Текстът на двадесет и петото съображение на регламента е формулиран по следния начин:

      „Секторите на промишлеността [другаде в текста: „промишлените отрасли“], които произвеждат, в рамките на кратки периоди от
         време, голям брой дизайни с относително кратък жизнен цикъл, и само малка част от които, впоследствие, излизат на пазара,
         биха предпочели да използват нерегистрирания дизайн на Общността. Тези сектори също така се нуждаят от възможност по-лесно
         да прибягват до регистрираните промишлени дизайни на Общността. Следователно тази необходимост се удовлетворява от възможността
         за комбинирането на няколко промишлени дизайна в една множествена заявка. Промишлените дизайни, обхванати от една множествена
         заявка, могат обаче да бъдат третирани независимо едни от други, що се отнася до […] отстъпването […].“

      9        Тридесет и първото съображение на регламента гласи:

      „Настоящият регламент не изключва прилагането към защитените чрез промишления дизайна на Общността дизайни, на законите за
         индустриалната собственост или други такива, на законите на държавите членки, като например тази, отнасяща се до закрила чрез
         регистриране или тези разпоредби, отнасящи се до нерегистрираните промишлени дизайни […] [да се чете „Настоящият регламент
         не изключва прилагането по отношение на дизайни, защитени чрез промишления дизайн на Общността, на разпоредбите в областта
         на индустриалната собственост или други релевантни разпоредби на държавите членки, като например тези относно закрилата чрез
         регистриране или относно нерегистрираните промишлени дизайни […].“

      10      Съгласно член 1, параграф 2, буква а) от регламента:

      „Един промишлен дизайн се ползва със закрила чрез:
      а)      „нерегистриран промишлен дизайн на Общността“, ако е станал общодостъпен по начина, предвиден в настоящия регламент“.
      11      Докато съгласно параграф 3 от този член:

      „Промишленият дизайн на Общността има единен характер. Той има еднакво действие в цялата Общност. Той […] не се прехвърля
         […] като това важи за цялата Общност. [да се чете „Той може да бъде […] прехвърлян […] единствено по отношение на цялата Общност].
         Този принцип се прилага винаги, с изключение на случаите, когато с настоящия регламент се предвижда друго.“

      12      Дял II от регламента, озаглавен „Правото, свързано с промишлените дизайни“, съдържа по-специално раздел 1, озаглавен „Изисквания
         за закрила“, включващ членове 3—9, раздел 3, озаглавен „Право на промишлен дизайн на Общността“, който обединява членове 14—18,
         и раздел 5, озаглавен „Недействителност“, състоящ се от членове 24—36.

      13      Член 3, буква а) от регламента определя „промишлен[ия] дизайн“ като „видимият външен вид на целия продукт или на част от него,
         определен, по-специално, от особеностите на линиите, контурите, цветовете, формата, строежа и/или материалите на самия продукт
         и/или орнаментите му“.

      14      Член 11 от регламента, озаглавен „Начало и срок на действие на закрилата на нерегистрирания промишлен дизайн на Общността“,
         гласи в параграф 1:

      „Промишлен дизайн, който отговаря на изискванията съгласно раздел 1, се ползва от закрила на нерегистриран промишлен дизайн
         на Общността за срок от три години, считано от датата, на която промишленият дизайн за първи път е станал общодостъпен в рамките
         на Общността.“

      15      Член 14 от регламента, озаглавен „Право на промишлен дизайн на Общността“, гласи в параграфи 1 и 3:

      „1.      Правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора или неговия правоприемник.
      […]
      3.      Ако обаче, даден дизайн е създаден от заето лице при изпълнение на неговите задължения или по нареждане на неговия работодател,
         правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на работодателя, освен ако е уговорено друго или така е специфично посочено
         по националното право.“

      16      Член 19 от регламента, озаглавен „Права, предоставяни от промишления дизайн на Общността“, гласи в параграф 2:

      „Нерегистрираният промишлен дизайн на Общността не дава на своя притежател правото да предотвратява действията, посочени в
         параграф 1, освен ако използването се оспорва поради това, че е резултат на копиране на защитения промишлен дизайн.“

      17      Член 25 от регламента, озаглавен „Основания за обявяване на недействителност“, предвижда в параграф 1, буква в), че промишлен
         дизайн на Общността може да бъде обявен за недействителен само „ако по силата на съдебно решение, притежателят няма право
         на промишлен дизайн на Общността по член 14“.

      18      Член 27, озаглавен „Разпореждане с промишлени дизайни на Общността като права върху национални дизайни“, посочва в параграф
         1:

      „Освен в случаите когато друго е предвидено в членове 28, 29, 30, 31 и 32, промишленият дизайн на Общността, в качеството
         си на обект на собственост, се счита в своята цялост и за цялата Общност като регистрация на промишлен дизайн на държавата
         членка на територията, на която:

      а) е седалището или местожителството на притежателя към посочената дата; или
      б) ако точка а) не намира приложение, на територията, на която притежателят има учреждение към посочената дата.“
      19      Дял IX от регламента, озаглавен „Юрисдикция и производство по искове, свързани с промишлените дизайни на Общността“, съдържа
         раздел 2, озаглавен „Съдебни спорове относно нарушения и обявяване на недействителност на промишлени дизайни на Общността“,
         в който фигурира член 88.

      20      Този член, озаглавен „Приложимо право“, предвижда в параграфи 1 и 2:

      „1.      Съдилищата, произнасящи се по промишлените дизайни на Общността, прилагат разпоредбите на настоящия регламент.
      2.      За всички въпроси, които не влизат в приложното поле на настоящия регламент, съдът, произнасящ се по промишлените дизайни
         на Общността, прилага своето национално право, включително и международното частно право.“

      21      Член 96, озаглавен „Отношение към другите форми на закрила по националното право“, предвижда в параграф 1:

      „Разпоредбите на настоящия регламент се прилагат без да се засягат разпоредбите на правото на Общността или правото на съответните
         държави членки, приложими към нерегистрираните промишлени дизайни […].“

      22      Съгласно третото съображение на Директива 98/71 същата има за цел сближаване на законодателствата относно правната закрила
         на дизайните в държавите членки.

      23      Тази директива уточнява в член 2, че тя е приложима по-специално по отношение на права на дизайн, регистриран в съответното
         централно ведомство за индустриална собственост на държавите членки или в Службата за дизайни на Бенелюкс.

      24      Съгласно член 11, параграф 1, буква в) от Директива 98/71:

      „Отказва се регистрация за индустриален [другаде в текста: „промишлен“] дизайн или, ако дизайнът е бил регистриран, правото
         върху него се прекратява:

      […]
      в)       ако подателят на заявлението или собственикът [другаде в текста: „притежателят“] на правата върху дизайна няма право на тях
         според законодателството на засегнатата държава членка […].“

       Национална правна уредба
      25      Закон 20/2003 относно правната закрила на промишлените дизайни (ley 20/2003, de Protección Jurídica del Diseño Industrial)
         от 7 юли 2003 година (BOE, бр. 162, 8 юли 2003 г., стр. 26348, наричан по-нататък „ЗПЗПД“) предвижда единствено регистрираните
         промишлени дизайни.

      26      Член 14, параграф 1 от ЗПЗПД предвижда, че „[п]равото за регистриране на промишлен дизайн принадлежи на автора му или на неговия
         правоприемник“.

      27      Член 15 от ЗПЗПД, озаглавен „Промишлени дизайни, създадени в рамките на трудово правоотношение или на отношение по предоставяне
         на услуги“, гласи:

      „В случаите, когато промишлен дизайн е създаден от заето лице при изпълнение на неговите задължения или по нареждане на неговия
         ръководител или работодател, или в изпълнение на поръчка в рамките на отношение по предоставяне на услуги, правото за регистриране
         на промишлен дизайн принадлежи на работодателя или съдоговорителя, който е поръчал създаването на промишления дизайн, освен
         ако е уговорено друго.“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      28      FEIA изготвя проект, наречен „D’ARTES“, в рамките на който петдесет занаятчийски ателиета от различни отрасли могат да създадат
         благодарение на проект за промишлен дизайн, изработен от професионалист в тази област, редица предмети, предназначени да бъдат
         пуснати на пазара.

      29      Дружеството AC&G SA (наричано по-нататък „AC&G“), в качеството на отговорник по проекта, определя материалните условия на
         проект „D’ARTES“ и отговаря за подбора на дизайнери и за сключването на договори с тях.

      30      Така AC&G сключва с Cul de Sac устен договор, който не се урежда от испанския кодекс на труда, в чиито условия е предвидено,
         че Cul de Sac се задължава да създаде промишлен дизайн и да окаже техническо съдействие на занаятчия, който да изработи нова
         колекция от продукти. В замяна на своята престация Cul de Sac е получило от AC&G възнаграждение в размер на 1 800 EUR без
         данък.

      31      Cul de Sac създава промишлен дизайн на поредица стенни часовници (с кукувица), които са изработени в рамките на проект „D’ARTES“
         от занаятчията Verónica Palomares и са представени през април 2005 г. в колекция, наречена „Santamaría“.

      32      Cul de Sac и Acierta впоследствие изработват и пускат на пазара часовници с кукувица в колекция, наречена „TIMELESS“.

      33      FEIA смята, че тези часовници с кукувица представляват копие на нерегистрираните промишлени дизайни на Общността, включени
         в колекцията „Santamaría“, на които тя се счита за притежател, поради факта че едновременно е възложител и основен инвеститор
         по проекта „D’ARTES“ и че AC&G ѝ прехвърля изключителните права за използване на продуктите, създадени в рамките на първия
         етап на посочения проект, поради което FEIA призовава на съд Cul de Sac и Acierta основно заради нарушаване на посочените
         промишлени дизайни на Общността и при условията на евентуалност, заради извършване на действия на нелоялна конкуренция.

      34      FEIA по-специално изтъква, че собствеността върху нерегистрираните промишлени дизайни на Общността за часовниците от колекция
         „Santamaría“ ѝ принадлежат съгласно член 15 от ЗПЗПД, доколкото те са създадени от Cul de Sac в изпълнение на поръчка на AC&G,
         действащо в качеството на „явен“ възложител от името на FEIA, в рамките на предоставяне на услуга срещу възнаграждение.

      35      Cul de Sac и Acierta оспорват твърдението, че AC&G и/или FEIA са били или са притежатели на посочените промишлени дизайни,
         а следователно и че FEIA има активна процесуална легитимация.

      36      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria счита, че FEIA не може да се позовава на собствеността
         на промишлените дизайни, разглеждани в главното производство, освен ако самото дружество AC&G, което ѝ е прехвърлило собствеността,
         е било притежател на правата на посочените промишлени дизайни.

      37      При тези условия Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria решава да спре производството и да постави
         на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Трябва ли член 14, параграф 3 от Регламент № 6/2002 да се тълкува в смисъл, че е приложим единствено по отношение на промишления
         дизайн на Общността, създаден в рамките на трудово правоотношение, в което дизайнерът/авторът е обвързан от уреден по трудовото
         право договор, който отговаря на критериите за подчинение и наемен характер на труда, или

      2)      трябва изразите „заето лице“ и „работодател“, използвани в член 14, параграф 3 от Регламент № 6/2002, да се тълкуват разширително,
         за да обхванат хипотези, различни от трудовото правоотношение, като тези, при които по силата на граждански/търговски договор
         (и поради това без да съществува подчинение и наемен и постоянен характер на труда) едно лице (автор) се задължава да създаде
         за друго лице промишлен дизайн срещу определена цена, и следователно трябва да се счита, че промишленият дизайн принадлежи
         на лицето, което го е поръчало, освен ако в договора е предвидено нещо различно?

      3)      При отрицателен отговор на предния въпрос, тъй като в хипотезите, при които промишленият дизайн е създаден в рамките на трудово
         правоотношение, и тези, при които промишленият дизайн е създаден в рамките на правоотношение, което не е трудово, става въпрос
         за различни фактически положения:

      а)      трябва ли да се прилага общото правило на член 14, параграф 1 от Регламент № 6/2002 и следователно да се счита, че промишленият
         дизайн принадлежи на автора, освен ако страните се уговорят за нещо различно, или

      б)      съгласно член 88, параграф 2 от Регламент № 6/2002 трябва съдът, който се произнася по [промишления] дизайн на Общността,
         да приложи националното законодателство, уреждащо промишления дизайн?

      4)      В случай че е приложимо препращането към националното законодателство, ако същото приравнява (както това е в испанското право)
         промишлените дизайни, създадени в рамките на трудово правоотношение (които принадлежат на работодателя, освен при споразумение
         в обратния смисъл), на промишлените дизайни, създадени по поръчка (които принадлежат на страната, която ги поръчва, освен
         при споразумение в обратния смисъл), възможно ли е националното право да се приложи в този случай?

      5)      При положителен отговор на четвъртия въпрос такова разрешение (промишлените дизайни принадлежат на лицето, което ги поръчва,
         освен при споразумение в обратния смисъл) няма ли да бъде в противоречие с отрицателния отговор на втория въпрос?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия и втория въпрос относно приложното поле на член 14, параграф 3 от регламента
      38      С тези въпроси, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 14,
         параграф 3 от регламента е приложим и по отношение на промишлените дизайни на Общността, създадени по поръчка, т.е. извън
         рамките на трудово правоотношение.

       Становища, представени пред Съда
      39      FEIA и правителството на Обединеното кралство се произнасят в полза на прилагането на член 14, параграф 3 от регламента по
         отношение на промишлените дизайни, създадени по поръчка, като приемат, че тази разпоредба, и по-специално понятията „работодател“
         и „заето лице“, които тя споменава, трябва да бъдат тълкувани с оглед не само на текста на посочената разпоредба, но и в светлината
         на общата структура и целите на системата, в която те са включени.

      40      Комисията на Европейските общности, Cul de Sac и Acierta, напротив, считат, че правилото, предвидено в член 14, параграф 3
         от регламента, се прилага само по отношение на промишлени дизайни, създадени в рамките на трудово правоотношение, при което
         е налице подчиненост.

      41      Acierta и Комисията освен това посочват, че член 14, параграф 3 съдържа правило, въвеждащо дерогация или изключение от общия
         принцип, установен в параграф 1 на споменатия член, което само по себе си не позволява нито разширително тълкуване, нито прилагане
         по аналогия към случаите, които не са изрично предвидени.

      42      Накрая Комисията преценява, че предложеното тълкуване се потвърждава от подготвителните работи и процедурата по приемане на
         регламента и че отговаря на общностната и международната правна уредба относно другите права на индустриална собственост.

       Отговор на Съда
      43      Както е видно от член 14, параграф 1 от регламента, правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора или на неговия
         правоприемник.

      44      От параграф 3 на същия член обаче следва, че правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на работодателя, когато този
         промишлен дизайн е създаден от заето лице при изпълнение на неговите задължения или по нареждане на неговия работодател, освен
         ако е уговорено друго или така е специфично посочено по националното право.

      45      Следователно трябва да бъде отхвърлена аргументацията на FEIA и правителството на Обединеното кралство, според която по-специално
         понятията „работодател“ и „заето лице“, които са използвани в посочения параграф, трябва да се тълкуват разширително, за да
         се прилагат и по отношение на промишлените дизайни, създадени по поръчка.

      46      В това отношение следва да се посочи, че общностният законодател е предвидил с този параграф специален режим за промишлени
         дизайни на Общността, създадени в рамките на трудово правоотношение.

      47      Това следва по-специално от факта, че при редакцията на посочения параграф той е избрал израза „работодател“ за притежателя
         на промишления дизайн на Общността, създаден в рамките на трудово правоотношение, а не явно по-широкото понятие „възложител“.

      48      Впрочем от текста на член 14, параграф 3 от регламента следва, че „работодателят“ става притежател на промишления дизайн на
         Общността, когато „заетото лице“ го е създало при изпълнение на неговите задължения или по нареждане на неговия работодател.

      49      По отношение на понятието „заето лице“ следва също да се приеме за установено, че по отношение на лицето, което създава промишления
         дизайн, общностният законодател не е избрал в посочената разпоредба явно по-широкото понятие „изпълнител“. Следователно с
         понятието „заето лице“ се има предвид лицето, което е подчинено на своя „работодател“ при създаването на промишлен дизайн
         на Общността в рамките на трудово правоотношение.

      50      По отношение на частта от посочения параграф, която предвижда „освен ако е уговорено друго или така е специфично посочено
         по националното право“, следва да се уточни, че тя предоставя, от една страна, на страните по трудовия договор възможността
         да посочат „заетото лице“ като притежател на промишления дизайн на Общността и от друга страна, на държавите членки свободата
         да предвидят в националното си законодателство „заетото лице“ като притежател на промишления дизайн на Общността, и в двата
         случая при условие че този промишлен дизайн е създаден в рамките на трудово правоотношение.

      51      От това следва, че волята на общностния законодател е да определи специалния режим, предвиден в член 14, параграф 3 от регламента,
         чрез специфичен вид договорни правоотношения, а именно трудовите правоотношения, което изключва приложимостта на посочения
         параграф към други договорни правоотношения като тези относно създаването на промишлен дизайн на Общността по поръчка.

      52      Това тълкуване се потвърждава и от подготвителните работи по регламента.

      53      В това отношение Комисията изтъква, че в обяснителния меморандум към предложението за регламент на Европейския парламент и
         на Съвета относно промишлените дизайни на Общността (COM (93) 342 окончателен от 3 декември 1993 година) е уточнено, че работодателят
         е притежател на промишления дизайн на Общността, когато този промишлен дизайн е създаден от заето лице при изпълнение на неговите
         задължения по трудов договор.

      54      Впрочем според Комисията и както е видно от точки 27—32 от заключението на генералния адвокат, макар да е вярно, че първият
         предварителен проект за предложение за регламент на Комисията е съдържал освен разпоредба относно собствеността на промишления
         дизайн на Общността, създаден от заето лице, и изрична разпоредба относно собствеността на промишления дизайн на Общността,
         създаден по поръчка, последната разпоредба не е запазена в регламента.

      55      С оглед на всички гореизложени съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 14, параграф 3 от регламента
         не се прилага по отношение на промишлени дизайни на Общността, създадени по поръчка.

       По третия въпрос, буква a) относно тълкуването на член 14, параграф 1от регламента
      56      С този въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 14, параграф 1 от регламента трябва да се
         тълкува в смисъл, че правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора му, освен ако е прехвърлено с договор на
         неговия правоприемник.

       Становища, представени на Съда
      57      FEIA счита, че целият член 14 трябва да бъде тълкуван с оглед преследваните от регламента цели и като се вземе предвид волята
         на общностния законодател да установи само минимална уредба в тази област. FEIA се позовава по-специално, от една страна,
         на членове 27, 88 и 96 от регламента, които съдържат препратка към националните законодателства и позволяват в последните
         да се предвиди по-широка закрила на промишлените дизайни, отколкото предвидената в регламента, и от друга страна, на съображения
         6, 8 и 9 от регламента, които напомнят изискванията, свързани със спазването на принципите на субсидиарност и пропорционалност,
         и определят целта за съгласуване на материалните разпоредби на регламента със съответните разпоредби на Директива 98/71.

      58      FEIA предлага освен това понятието „правоприемник“, използвано в член 14, параграф 1 от регламента, да се тълкува като препратка
         към различните възможни способи за придобиване на право на промишлен дизайн, предвидени в законодателствата на държавите членки,
         включително и предвидения ЗПЗПД в полза на поръчалия споменатия промишлен дизайн.

      59      Според Комисията, Acierta и Cul de Sac член 14, параграф 1 от регламента съдържа обща разпоредба в полза на придобиването
         на правото на промишлен дизайн от неговия автор. Единственото изключение от това правило се намирало в параграф 3 и се отнасяло
         само до случая на промишлени дизайни, създадени от заетото лице в рамките на трудово правоотношение при наличие на подчинение.
         Следователно в регламента нямало празнота, що се отнася до определянето на притежателя на правото на промишлен дизайн на Общността.

      60      Acierta и Cul de Sac уточняват, че правото на промишлен дизайн на Общността може да бъде прехвърлено на правоприемника с договор.

      61      Правителството на Обединеното кралство изтъква, че член 14, параграф 1 от регламента не включва случая на притежател на промишлен
         дизайн, създаден по поръчка. Следователно то счита, че държавите членки могат съгласно тридесет и първото съображение, както
         и съгласно член 88, параграф 2 от регламента, да приложат своето национално законодателство относно нерегистрираните промишлени
         дизайни.

       Отговор на Съда
      62      От самото начало следва да се напомни, че по настоящото дело Съдът е сезиран със случай, в който, от една страна, става въпрос
         за нерегистрирани промишлени дизайни на Общността, създадени по поръчка, и от друга страна, ЗПЗПД не приравнява тези промишлени
         дизайни на създадените в рамките на трудово правоотношение.

      63      Както от изискването за еднакво прилагане на общностното право, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от общностното
         право, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват,
         трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Общността, което трябва да бъде направено, като
         се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба (вж. по-конкретно Решение от 18 януари 1984 г.
         по дело Ekro, 327/82, Recueil, стр. 107, точка 11, Решение от 19 септември 2000 г. по дело Linster, C‑287/98, Recueil, стp. I‑6917,
         точка 43 и Решение от 14 декември 2006 г. по дело Nokia, C‑316/05, Recueil, стp. I‑12803, точка 21).

      64      Такъв е случаят с понятията „автор“ и „правоприемник“, които са използвани в член 14 от регламента.

      65      Ако обаче посочените понятия бъдат тълкувани различно в различните държави членки, едни и същи условия биха могли да доведат
         до това, правото на промишлен дизайн на Общността да принадлежи в едни държави членки на автора, а в други — на неговия правоприемник.
         В този случай закрилата, предоставена на посочените промишлени дизайни на Общността, не би била еднаква на цялата територия
         на Общността (вж. по аналогия Решение по дело Nokia, посочено по-горе, точка 27).

      66      Следователно е от особена важност посочените понятия да получат еднакво тълкуване в общностния правен ред.

      67      Това тълкуване се подкрепя от първото съображение на регламента, според което „унифицирана[та] система за получаване на промишлен
         дизайн на Общността [се ползва с] еднаква закрила и [има] еднакво действие на цялата територия на Общността […]“.

      68      Освен това от член 1, параграф 3 от регламента следва, че посоченият промишлен дизайн може да бъде прехвърлян единствено по
         отношение на цялата Общност, с изключение на случаите, когато с регламента се предвижда друго.

      69      По отношение по-специално на прехвърлянето на правото на промишлен дизайн на Общността от автора на неговия правоприемник
         по смисъла на член 14, параграф 1 от регламента, следва да се приеме за установено, както по същество отбелязват FEIA, Cul
         de Sac и Acierta, че възможността за такова прехвърляне се подразбира от текста на посочения член.

      70      Впрочем това тълкуване произтича изрично от определени езикови редакции на понятието „правоприемник“, например немската, полската,
         словенската, шведската и английската, които споменават съответно „Rechtsnachfolger“, „następcy prawnemu“, „pravni naslednik“,
         „den till vilken rätten har övergått“ и „successor in title“.

      71      Такова прехвърляне включва и договорното прехвърляне.

      72      В действителност от подготвителните работи по регламента следва, както подчертава генералният адвокат в точки 46—50 от своето
         заключение, че авторът може да прехвърли на своя правоприемник правото на промишлен дизайн на Общността с договор.

      73      Това тълкуване се подкрепя от осмото и петнадесетото съображение на регламента, които подчертават необходимостта от адаптиране
         на закрилата на промишления дизайн на Общността към нуждите на всички промишлени отрасли на Общността.

      74      Освен това от особено значение за закрилата по-специално на нерегистрираните промишлени дизайни на Общността съгласно двадесет
         и първото съображение, както и съгласно член 19, параграф 2 от регламента е да се зачита правото копирането на тези дизайни
         да се предотвратява.

      75      Всъщност освен индивидуалните автори, споменати в седмо съображение на регламента, от шестнадесето и двадесет и пето съображение
         на същия следва, че създатели на нерегистрирани промишлени дизайни на Общността могат също да бъдат и определени промишлени
         отрасли на Общността.

      76      При тези условия не може да бъде отречено, както твърди по същество правителството на Обединеното кралство, че правоприемникът
         е икономически по-силната страна в сравнение с автора, която разполага с по-съществени средства за започване на съдебно производство,
         за да попречи на копирането на посочените промишлени дизайни.

      77      Следователно адаптирането на закрилата на промишления дизайн на Общността към нуждите на всички промишлени отрасли на Общността,
         което следва от осмо и петнадесето съображение на регламента, чрез договорно прехвърляне на правото на промишлен дизайн на
         Общността може да допринесе за постигането на основната цел за ефикасно упражняване на предоставените с промишлени дизайни
         на Общността права на цялата територия на Общността, както следва от двадесет и девето съображение на регламента.

      78      Впрочем засилената закрила на промишлената естетика би имала за резултат съгласно седмото съображение на регламента не само
         да насърчи приноса на отделните автори за превъзходството на Общността в тази област, но и да се благоприятства новаторството,
         развитието на нови продукти и инвестирането в тяхното производство.

      79      От гореизложеното следва, че възможността за договорно прехвърляне на правото на промишлен дизайн на Общността от автора на
         неговия правоприемник по смисъла на член 14, параграф 1 от регламента е съвместима както с текста на споменатия член, така
         и с целите, преследвани от посочения регламент.

      80      Националната юрисдикция обаче е длъжна да провери съдържанието на такъв договор и в това отношение да определи дали в конкретния
         случай правото на нерегистрирания промишлен дизайн на Общността е в действителност прехвърлено от автора на неговия правоприемник.

      81      Предходните съображения очевидно допускат в рамките на такова изследване националната юрисдикция да приложи законодателството
         относно договорите, за да определи на кого принадлежи съгласно член 14, параграф 1 от регламента правото на нерегистрирания
         промишлен дизайн на Общността.

      82      С оглед на всички изложени по-горе съображения следва на третия въпрос, буква а) да се отговори, че в условия като разглежданите
         по главното производство член 14, параграф 1 от посочения регламент трябва да се тълкува в смисъл, че правото на промишлен
         дизайн на Общността принадлежи на автора, освен ако е прехвърлено с договор на неговия правоприемник.

       По третия въпрос, буква б), както и по четвъртия и петия въпрос
      83      Предвид отговора на третия въпрос, буква а), не следва да се дава отговор на третия въпрос, буква б), нито на четвъртия и
         петия въпрос.

       По съдебните разноски
      84      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Член 14, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 6/2002 на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността
            не се прилага по отношение на промишлени дизайни на Общността, създадени по поръчка.
      2)      В условия като разглежданите по главното производство член 14, параграф 1 от Регламент № 6/2002 трябва да се тълкува в смисъл,
            че правото на промишлен дизайн на Общността принадлежи на автора, освен ако е прехвърлено с договор на неговия правоприемник.
      Подписи
      * Език на производството: испански.