title: Решение на Съда (втори състав) от 15 януари 2009 г.#K-1 sp. z o.o. срещу Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy.#Искане за преюдициално заключение: Naczelny Sąd Administracyjny - Полша.#ДДС - Нередовности в декларацията на данъчнозадълженото лице - Допълнителна такса.#Дело C-502/07.

text:
      Дело C-502/07
      K-1 sp. z o.o.
      срещу
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      (Преюдициално запитване, отправено от
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „ДДС — Нередовности в декларацията на данъчнозадълженото лице — Допълнителна такса“
      Резюме на решението
      1.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Правна уредба, предвиждаща административна санкция като предвидената в полското законодателство „допълнителна данъчна такса“,
            която може да бъде наложена на данъчнозадължените лица
      (член 2, първа и втора алинея от Директива 67/227 на Съвета, член 2 и член 10, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Директива
            77/388 на Съвета)
      2.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Директива 77/388 — Дерогиращи национални мерки
      (член 27, параграф 1 от Директива 77/388 на Съвета)
      3.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Забрана за събиране на други национални данъци с характеристики на данъци върху оборота
      (член 33 от Директива 77/388 на Съвета)
      1.        Общата система на данъка върху добавената стойност, както е определена в член 2, първа и втора алинея от Първа директива 67/227
         за хармонизиране на законодателството на държавите членки относно данъка върху оборота, както и в член 2 и член 10, параграф 1,
         буква а) и параграф 2 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците
         върху оборота, изменена с Директива 2004/66, допуска държава членка да предвиди в законодателството си административна санкция
         като предвидената в полското законодателство „допълнителна данъчна такса“, която може да бъде наложена на данъчнозадължените
         лица по данък върху добавената стойност и която е дължима, когато е установено, че в подадената декларация данъчнозадълженото
         лице посочва възстановяване на кредит по данък върху добавената стойност или на платен по получена доставка данък, чийто размер
         превишава размера на дължимия данък.

      Всъщност такава „допълнителна данъчна такса“ не отговаря на основните характеристики на данъка върху добавената стойност,
         тъй като нейният правопораждащ факт не е каквато и да е транзакция, а грешка при декларирането, и нейният размер не се определя
         пропорционално на цената, получена от данъчнозадълженото лице. Става въпрос не за данък, а в действителност за наложена административна
         санкция, когато е установено, че данъчнозадълженото лице е декларирало възстановяване на кредит по данък върху добавената
         стойност или на платен по получени доставки данък, чийто размер превишава размера, който му се дължи.

      Принципът на общата система на данъка върху добавената стойност обаче не изключва въвеждането от държавите членки на мерки,
         които санкционират нередовностите, допуснати при декларирането на размера на дължимия данък. Тъкмо обратното, член 22, параграф 8
         от Шеста директива гласи, че държавите членки могат да налагат други задължения, които считат за необходими за правилното
         налагане и събиране на данъка.

      (вж. точки 18—21; точка 1 от диспозитива)
      2.        Разпоредби относно данъка върху добавената стойност, които предвиждат административна санкция, която може да бъде наложена
         на данъчнозадължените по данъка лица, когато е установено, че са декларирали възстановяване на кредит по данък върху добавената
         стойност или на данък, заплатен по получени доставки, чийто размер превишава размера, който им се дължи, не представляват
         „специални мерки за дерогация“, с които се цели да се избегнат някои форми на данъчни измами или избягване на данъци по смисъла
         на член 27, параграф 1 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците
         върху оборота.

      Такава административна санкция не може да попадне в приложното поле на посочения член 27, параграф 1, тъй като тя представлява
         мярка, визирана в член 22, параграф 8 от Шеста директива ДДС, по силата на който държавите членки могат да налагат други задължения,
         които считат за необходими за правилното налагане и събиране на данъка, както и за предотвратяването на измамите.

      (вж. точки 23—25; точка 2 от диспозитива)
      3.        Член 33 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота,
         изменена, не създава пречка за запазването на разпоредби като съдържащите се в полския закон за данъка върху стоките и услугите,
         които предвиждат административна санкция, която може да бъде наложена на данъчнозадължените по данъка лица, когато е установено,
         че са декларирали възстановяване на кредит по данъка или на данък, заплатен по получени доставки, чийто размер превишава размера,
         който им се дължи, тъй като тези разпоредби не въвеждат данък, налог или такса.

      (вж. точки 28 и 29; точка 3 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      15 януари 2009 година(*)

      „ДДС — Нередовности в декларацията на данъчнозадълженото лице — Допълнителна такса“
      По дело C-502/07
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Naczelny Sąd Administracyjny (Полша) с акт от 31 октомври
         2007 г., постъпил в Съда на 16 ноември 2007 г., в рамките на производство по дело

      K-1 sp. z o.o.
      срещу
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н J.‑C. Bonichot (докладчик), г‑н K. Schiemann, г‑н J. Makarczyk
         и г‑жа C. Toader, съдии,

      генерален адвокат: г‑н J. Mazák,
      секретар: г‑жа K. Sztranc-Sławiczek, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 ноември 2008 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за K-1 sp. z o.o., от г‑н M. Łukasik и г‑жа М. Złotopolska-Nowak, radcy prawni,
      –        за полското правителство, от г‑н M. Dowgielewicz, г‑н M. Jarosz и г‑жа A. Rutkowska, в качеството на представители,
      –        за гръцкото правителство, от г‑н S. Spyropoulos и г‑н I. Bakopoulos, както и г‑жа M. Tassopoulou, в качеството на представители,
      –        за кипърското правителство, от г‑жа I. Neofytou и г‑жа E. Symeonidou, в качеството на представители,
      –        за правителството на Обединеното кралство, от г‑н L. Seeboruth и г‑жа C. Gibbs, в качеството на представители, подпомагани
         от г-н R. Hill, barrister,

      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н D. Triantafyllou и г‑жа K. Herrmann, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, първа и втора алинея от Първа директива 67/227/ЕИО на Съвета
         от 11 април 1967 година за хармонизиране на законодателството на държавите-членки относно данъка върху оборота (ОВ 71, 1967 г.,
         стр. 1301, наричана по-нататък „Първа директива ДДС“) и на различни членове от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май
         1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки относно данъците върху оборота — обща система на
         данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1), изменена с Директива 2004/66/ЕО на Съвета от 26 април
         2004 година (ОВ L 168, стр. 35; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 5, стр. 87; наричана по-нататък
         „Шеста директива ДДС“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между K-1 sp. z o.o. (наричано по-нататък „K-1“) и Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
         (директор на данъчната служба в Bydgoszcz) относно „допълнителната данъчна такса“, наложена на данъчнозадълженото лице, когато
         в декларацията си същото посочва възстановяване на данъчен кредит във връзка с данък добавена стойност (наричан по-нататък
         „ДДС“) или данък, заплатен по получени доставки, чийто размер превишава размера на дължимия данък.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Съгласно член 2, първа и втора алинея от Първа директива ДДС:

      „Принципът на общата система на [ДДС] включва прилагането му за стоки и услуги, обект на общ данък върху потреблението, точно
         пропорционално на цената на стоките и услугите, независимо от броя на транзакциите, които са извършени при производството
         и дистрибуцията преди етапа, на който се начислява данъкът.

      При всяка транзакция [ДДС], начислен върху цената на стоките или услугите по ставката, приложима за такива стоки или услуги,
         се начислява след приспадане на сумата на [ДДС], който е начислен директно за различните компоненти на разходите.“ [неофициален
         превод]

      4        Член 2 от Шеста директива ДДС от своя страна предвижда:

      „С [ДДС] се облагат:
      1.      доставката на стоки или услуги, извършена възмездно на територията на страната от данъчнозадължено лице, действащо в това
         си качество;

      2.      вносът на стоки.“ [неофициален превод]
      5        Член 10, параграф 1, буква а) от същата директива определя „данъчното събитие“ като „обстоятелството, с чието настъпване са
         изпълнени законовите условия за изискуемост на данъка“ [неофициален превод]. Член 10, параграф 2 по-конкретно гласи:

      „Данъчното събитие настъпва и данъкът става изискуем, когато стоките са доставени или услугите са извършени. Доставките на
         стоки, освен посочените в член 5, параграф 4, буква б), както и доставките на услуги, които водят до последователни отчитания
         или плащания, се считат за извършени към края на всеки период, за който се отнасят отчитанията или плащанията. […]“ [неофициален
         превод]

      6        Член 22, параграф 8 от Шеста директива ДДС предвижда:

      „Без това да засяга разпоредбите, които следва да бъдат приети в изпълнение на член 17, параграф 4, държавите-членки могат
         да налагат други задължения, които считат за необходими за правилното налагане и събиране на данъка, както и за предотвратяването
         на измами.“ [неофициален превод]

      7        Съгласно член 27, параграф 1 от Шеста директива ДДС:

      „1.      Съветът може с единодушно решение по предложение на Комисията да разреши на държавите-членки да въведат специални мерки за
         дерогация от разпоредбите на настоящата директива, така че да бъде опростен редът за начисляване на данъка или да бъдат предотвратени
         някои форми на измами или избягване на данъци. Мерките, предназначени за опростяване на реда за начисляване на данъка, не
         могат, освен в пренебрежима степен, да засягат сумата на дължимия данък на етапа на крайно потребление.“ [неофициален превод]

      8        Член 33, параграф 1 от Шеста директива ДДС гласи:

      „Без да се засягат други общностни разпоредби, и в частност действащите общностни разпоредби относно общите условия, притежаването,
         движението и контрола на продукти, върху които се начислява акциз, разпоредбите на настоящата директива не представляват пречка
         държава-членка да запази или въведе данъци върху застрахователните договори, данъци върху залаганията и хазарта, акцизи, гербови
         такси и, най-общо, всякакви данъци, налози и такси, които не могат да бъдат охарактеризирани като данъци върху оборота, при
         условие обаче, че тези данъци, налози и такси не пораждат в търговията между държави-членки формалности при преминаването
         на границите.“ [неофициален превод]

       Национална правна уредба
      9        Съгласно член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за данъка върху стоките и услугите (ustawa o podatku od towarów i usług) от 11 март
         2004 г. (наричан по-нататък „Закона за ДДС“):

      „5.      Когато е установено, че в подадената декларация данъчнозадълженото лице посочва възстановяване на ДДС кредит или на платен
         по получена доставка данък, чийто размер превишава размера на дължимия данък, директорът на данъчната служба или органът за
         данъчен контрол определя точната сума за възстановяване и определя допълнителна данъчна такса, която съответства на 30 % от
         превишението.

      6.      Параграф 5 се прилага mutatis mutandis за данъчния кредит, посочен в член 87, параграф 1.“
      10      Член 87, параграф 1 от същия закон гласи:

      „Ако размерът на платения по получени доставки данък, посочен в член 86, параграф 2, превишава през данъчния период дължимия
         данък, данъчнозадълженото лице има право да прехвърли тази разлика към дължимия данък за следващия данъчен период или да получи
         възстановяването ѝ чрез превод по банкова сметка.“

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      11      С решение от 17 август 2005 г. директорът на Pierwszy Urząd Skarbowy w Toruniu (Първа данъчна служба Toruń) установява по
         отношение на K-1 размер на декларирания като платен по получени доставки ДДС, който превишава размера на събрания за извършени
         доставки данък за май 2005 г., и определя допълнителна данъчна такса за същия месец. Всъщност данъчната администрация поставя
         под въпрос приспадането на ДДС, съдържащо се във фактура от 29 април 2005 г., която се отнася до придобиването на построена
         в Toruń сграда. Тъй като това е стара сграда, придобиването ѝ е освободено от ДДС и при това положение съответната фактура
         не може да служи за основание за намаляване на дължимия данък, нито пък за възстановяване на ДДС кредит или на сума на платения
         по получени доставки данък. Поради превишаването на заплатения по получени доставки данък на дружеството се налага допълнителна
         данъчна такса на основание член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС.

      12      K-1 подава жалба срещу решението на Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy. В жалбата си то твърди, че наложената с посоченото
         решение допълнителна данъчна такса не е съвместима с член 27 от Шеста директива ДДС. С решение от 9 ноември 2005 г. Dyrektor
         Izby Skarbowej w Bydgoszczy отхвърля довода на дружеството и потвърждава спорното решение.

      13      Тогава K-1 сезира Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy (Административен съд на воеводство Bydgoszcz) с жалба срещу
         това решение. С решение от 31 май 2006 г. тази юрисдикция постановява, че член 33, параграф 1 от Шеста директива ДДС не изключва
         прилагането на допълнителна данъчна такса по силата на съдържащите се в Закона за ДДС принципи и отхвърля жалбата на K-1.
         Юрисдикцията счита, че тази такса не показва основните характеристики на ДДС и не води до формалности, свързани с преминаване
         на границите при търговията между държавите-членки. Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy не възприема също тезата,
         според която допълнителната данъчна такса представлява особена мярка по смисъла на Шеста директива ДДС. Той приема също, че
         не е трябвало да се прилага предвидената в член 27 от тази директива процедура.

      14      K-1 подава касационна жалба срещу това съдебно решение. В подкрепа на жалбата си то поддържа, че задължителното прилагане
         на допълнителната данъчна такса, предвидена в член 109, параграф 5 от Закона за ДДС, е несъвместимо с разпоредбите на общностното
         право, и по-точно с правните норми, съдържащи се в Шеста директива ДДС.

      15      В този контекст Naczelny Sąd Administracyjny решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Забранява ли член 2, [първа и втора алинея] от Първа директива [ДДС] във връзка с член 2 и член 10, параграф 1, буква а) и
         параграф 2 от Шеста Директива [ДДС] на държавите-членки да налагат на данъчнозадължено лице по ДДС да заплаща посочената в
         член 109, параграфи 5 и 6 от [Закона за ДДС] допълнителна данъчна такса, когато е установено, че данъчнозадълженото лице по
         ДДС е посочило в подадената от него декларация възстановяване на ДДС кредит или на данък, заплатен по получени доставки, чийто
         размер превишава размера на дължимия данък?

      2)      Могат ли „специалните мерки“ по член 27, параграф 1 от Шеста Директива [ДДС] с оглед на своето естество и цел да се изразяват
         във възможността на данъчнозадължено лице по ДДС да се наложи допълнителна данъчна такса, определена с решение на данъчния
         орган, когато е установено, че данъчнозадълженото лице е декларирало завишен размер на подлежащ на възстановяване ДДС кредит
         или на завишен размер на данъка, заплатен по получени доставки?

      3)      Обхваща ли правомощието, предвидено в член 33 от Шеста Директива [ДДС], правото да се въведе допълнителната данъчна такса,
         предвидена в член 109, параграфи 5 и 6 от [Закона за ДДС]?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      16      С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали общата система на ДДС, както е определена
         в член 2, първа и втора алинея от Първа директива ДДС и в член 2 и член 10, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Шеста директива
         ДДС, позволява на държава-членка да налага на данъчнозадължените по ДДС лица „допълнителна данъчна такса“ като предвидената
         в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС.

      17      Съдът напомня кои са основните характеристики на ДДС. Те са четири на брой, а именно общо прилагане на ДДС за сделките, които
         имат за предмет стоки или услуги; определяне на неговия размер пропорционално на цената, получена от данъчнозадълженото лице
         като насрещна престация за стоките и услугите, които то предоставя; събиране на този данък на всеки етап от процеса на производство
         и разпространение, включително на етапа на продажбата на дребно, колкото и сделки да са изпълнени преди това; сумите, платени
         на предходни етапи от процеса на производство и разпространение, се приспадат от ДДС, който се дължи от данъчнозадълженото
         лице, така че този данък се начислява на определен етап само върху добавената стойност в този етап и крайната тежест на посочения
         данък накрая се поема от потребителя (вж. Решение от 3 октомври 2006 г. по дело Bancа popolare di Cremona, C‑475/03, Recueil,
         стр. I‑9373, точка 28).

      18      „Допълнителна данъчна такса“ като предвидената в националното законодателство, разглеждано в спора по главното производство,
         не отговаря на тези характеристики. В това отношение достатъчно е да се отбележи обстоятелството, че нейният правопораждащ
         факт не е каквато и да е транзакция, а грешка при декларирането, и че освен това нейният размер не се определя пропорционално
         на цената, получена от данъчнозадълженото лице.

      19      Става въпрос не за данък, а в действителност за наложена административна санкция, когато е установено, че данъчнозадълженото
         лице е декларирало възстановяване на ДДС кредит или на платения по получени доставки данък, чийто размер превишава размера,
         който му се дължи.

      20      Принципът на общата система на ДДС не изключва въвеждането от държавите-членки на мерки, които санкционират нередовностите,
         допуснати при декларирането на размера на дължимия ДДС. Тъкмо обратното, член 22, параграф 8 от Шеста директива ДДС гласи,
         че държавите-членки могат да налагат други задължения, които считат за необходими за правилното налагане и събиране на данъка.

      21      При тези условия на първия въпрос следва да се отговори, че общата система на ДДС, както е определена в член 2, първа и втора
         алинея от Първа директива, както и в член 2 и член 10, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Шеста директива ДДС, допуска държава-членка
         да предвиди в законодателството си административна санкция като предвидената в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС
         „допълнителна данъчна такса“, която може да бъде наложена на данъчнозадължените лица по ДДС.

       По втория въпрос
      22      С втория си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали разпоредбите, посочени в член 109, параграфи
         5 и 6 от Закона за ДДС, могат да се считат като „специални мерки за дерогация“, с които се цели да се избегнат някои форми
         на данъчни измами или избягване на данъци по смисъла на член 27, параграф 1 от Шеста директива ДДС.

      23      В това отношение достатъчно е да се изтъкне, че административна санкция, наложена, когато е установено, че данъчнозадълженото
         лице е декларирало възстановяване на ДДС кредит или на данък, заплатен по получени доставки, чийто размер превишава размера,
         който му се дължи, така както е предвидено в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС, не може да представлява специална
         мярка за дерогация от естеството на тези, предвидени в член 27, параграф 1 от Шеста директива ДДС, а представлява, както бе
         посочено по-горе, мярка по член 22, параграф 8 от Шеста директива ДДС.

      24      Следователно разпоредби като съдържащите се в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС не могат да попаднат в приложното
         поле на посочения член 27, параграф 1.

      25      Следователно на втория въпрос трябва да се отговори, че разпоредби като съдържащите се в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона
         за ДДС не представляват „специални мерки за дерогация“, с които се цели да се избегнат някои форми на данъчни измами или избягване
         на данъци по смисъла на член 27, параграф 1 от Шеста директива ДДС.

       По третия въпрос
      26      С въпроса си препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 33 от Шеста директива ДДС представлява пречка
         за запазването на разпоредби като съдържащите се в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС.

      27      Член 33 от Шеста директива ДДС позволява на държава-членка да запази или въведе данъци и такси върху доставките на стоки и
         услуги или при внос само когато те не могат да бъдат охарактеризирани като данъци върху оборота (вж. Решение по дело Bancа
         popolare di Cremona, посочено по-горе, точка 24).

      28      Не е необходимо да се изследва обаче дали разпоредби като разглежданите в спора по главното производство предвиждат данък,
         налог или такса, които могат да бъдат охарактеризирани като данък върху оборота по смисъла на член 33 от Шеста директива ДДС.
         Както е видно от отговора на първия въпрос, тези разпоредби не въвеждат данък, налог или такса, а предвиждат административна
         санкция, която може да бъде наложена на данъчнозадължените лица по ДДС, когато е установено, че са декларирали възстановяване
         на ДДС кредит или на данък, заплатен по получени доставки, чийто размер превишава размера, който им се дължи.

      29      При тези обстоятелства на третия въпрос следва да се отговори, че член 33 от Шеста директива ДДС не създава пречка за запазването
         на разпоредби като съдържащите се в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за ДДС.

       По съдебните разноски
      30      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      1)      Общата система на данъка върху добавената стойност, както е определена в член 2, първа и втора алинея от Първа директива 67/227/ЕИО
            на Съвета от 11 април 1967 година за хармонизиране на законодателството на държавите-членки относно данъка върху оборота,
            както и в член 2 и член 10, параграф 1, буква а) и параграф 2 от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година
            относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху
            добавената стойност: единна данъчна основа, изменена с Директива 2004/66/ЕО на Съвета от 26 април 2004 година, допуска държава-членка
            да предвиди в законодателството си административна санкция като предвидената в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за данъка
            върху стоките и услугите (ustawa o podatku od towarów i usług) от 11 март 2004 г. „допълнителна данъчна такса“, която може
            да бъде наложена на данъчнозадължените лица по данък върху добавената стойност.
      2)      Разпоредби като съдържащите се в член 109, параграфи 5 и 6 от Закона за данъка върху стоките и услугите от 11 март 2004 г.
            не представляват „специални мерки за дерогация“, с които се цели да се избегнат някои форми на данъчни измами или избягване
            на данъци по смисъла на член 27, параграф 1 от Шеста директива 77/388, изменена.
      3)      Член 33 от Шеста директива 77/388, изменена, не създава пречка за запазването на разпоредби като съдържащите се в член 109,
            параграфи 5 и 6 от Закона за данъка върху стоките и услугите от 11 март 2004 г.
      Подписи
      * Език на производството: полски.


Решение на Съда (първи състав) от 10 юли 1986 г. # Manchester Steel Limited срещу Комисия на Европейските общности. # Квоти за производство. # Дело 46/85.


title: Решение на Общия съд (шести състав) от 22 септември 2016 г.#Sun Cali, Inc. срещу Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост.#Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Фигуративна марка на Европейския съюз „SUN CALI“ — По-ранна фигуративна национална марка „CaLi co“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и член 53, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Представителство пред апелативния състав — Действително и сериозно промишлено или търговско предприятие в Съюза — Икономически свързани юридически лица — Член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009.#Дело T-512/15.

text:
         РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (шести състав)
      22 септември 2016 година (
            *1
         )
      „Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Фигуративна марка на Европейския съюз „SUN CALI“ — По-ранна фигуративна национална марка „CaLi co“ — Относително основание за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и член 53, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009 — Представителство пред апелативния състав — Действително и сериозно промишлено или търговско предприятие в Съюза — Икономически свързани юридически лица — Член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009“
      По дело T‑512/15

         Sun Cali, Inc., установено в Денвър, Колорадо (Съединени американски щати), за което се явява C. Thomas, адвокат,
      жалбоподател,
      срещу

         Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), за която се явява E. Zaera Cuadrado, в качеството на представител,
      ответник,
      като другата страна в производството пред апелативния състав на EUIPO е

         Abercrombie & Fitch Europe SA, установено в Мендризио (Швейцария),
      с предмет жалба срещу решението на пети апелативен състав на EUIPO от 3 юни 2015 г. (съединени преписки R 1260/2014‑5 и R 1281/2014‑5), постановено в производство за обявяване на недействителност между Abercrombie & Fitch Europe и Sun Cali,
      ОБЩИЯТ СЪД (шести състав),
      състоящ се, по време на разискванията, от: S. Frimodt Nielsen, председател, A. M. Collins и V. Valančius (докладчик), съдии,
      секретар: E. Coulon,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Общия съд на 4 септември 2015 г.,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 25 ноември 2015 г.,
      като взе предвид, че в триседмичния срок, считано от връчването на съобщението за приключване на писмената фаза на производството, главните страни не са поискали да се насрочи съдебно заседание, и като реши на основание член 106, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд да се произнесе, без да провежда устната фаза на производството,
      постанови настоящото

         Решение

         Обстоятелствата по спора

               1

               На 20 ноември 2006 г. жалбоподателят Sun Cali, Inc. подава заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) съгласно Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (OB L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (заменен от Регламент (EО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (OВ L 78, стр. 1).

               2

               Иска се регистрация като марка на следния фигуративен знак:

               3

               Стоките и услугите, за които се иска регистрацията, са от класове 18, 25, 35 и 45 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и за съответния клас отговарят на следното описание:

                        —

                        клас 18: „Ръчни чанти“;

                        —

                        клас 25: „Дамско облекло, а именно бельо, сутиени, дамски пликчета, бюстиета, комбинезони, нощници, хавлии за баня, корсажи, рокли, тениски, блузи, пуловери, дънки, костюми, сака, поли, бански костюми, плажни туники, слънцезащитните дрехи и плажни шалове; мъжко облекло; детско облекло, обувки“;

                        —

                        клас 35: „Магазинна търговия на дребно с дрехи, обувки и ръчни чанти“;

                        —

                        клас 45: „Консултантски услуги по моден дизайн; грижи за гардероба; имидж консултации; и персонално пазаруване за трети лица“.

               4

               Заявката за регистрация на марка на Европейския съюз е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 20/2007 от 21 май 2007 г.

               5

               На 21 ноември 2007 г. фигуративният знак е регистриран като марка на Европейския съюз под номер 5482369.

               6

               На 16 октомври 2012 г. Abercrombie & Fitch Europe SA подава искане за обявяване на фигуративната марка на жалбоподателя за недействителна по отношение на всички стоки и услуги, за които е била регистрирана.

               7

               Като основания за недействителност в подкрепа на това искане са посочени относителните основания за недействителност по член 53, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, тълкуван във връзка с член 8, параграф 1, буква б) от същия.

               8

               Искането за обявяване на недействителност се основава на следната по-ранна фигуративна италианска марка, регистрирана на 7 април 2008 г. и обозначаваща всички стоки от клас 25:

               9

               С решение от 17 март 2014 г. отделът по отмяна частично уважава направеното искане и обявява спорната марка за недействителна по отношение на стоките от класове 18 и 25, като приема, че предвид съвпадението на елемента „cali“ — доминиращия елемент на по-ранната марка — съществува вероятност от объркване между по-ранната и спорната марка, що се отнася до стоките от посочените класове. За сметка на това отделът по отмяна отхвърля искането за обявяване на спорната марка за недействителна по отношение на услугите от класове 35 и 45, като приема, че няма никакво сходство между въпросните услуги и стоките от клас 25.

               10

               На основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 жалбоподателят и Abercrombie & Fitch Europe подават съответно на 14 май 2014 г. и 16 май 2014 г. жалби до EUIPO срещу решението на отдела по отмяна.

               11

               С решение от 3 юни 2015 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) пети апелативен състав на EUIPO, от една страна, отхвърля подадената от жалбоподателя жалба като недопустима, като приема, че същият не е бил надлежно представляван по смисъла на член 92, параграф 2 от Регламент № 207/2009, и от друга страна, частично уважава подадената от Abercrombie & Fitch Europe жалба и обявява спорната марка за недействителна и по отношение на услугите от клас 35. В това отношение той приема, че предвид сходството между тези услуги и стоките от клас 25 съществува вероятност от объркване между по-ранната и спорната марка.

         Искания на страните

               12

               Жалбоподателят моли Общия съд:

                        —

                        да отмени обжалваното решение,

                        —

                        да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.

               13

               EUIPO моли Общия съд:

                        —

                        да отхвърли жалбата,

                        —

                        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

         От правна страна

      1. По доказателствата, представени за първи път пред Общия съд

               14

               Жалбоподателят прилага към жалбата си редица документи в подкрепа на извода, че е бил надлежно представляван в производството пред апелативния състав, и на твърдението, че по-ранната марка може да бъде възприета като разновидност на италианската дума „calcio“. Става въпрос всъщност за приложения 3 и 18—22.

               15

               EUIPO изтъква, че тези документи не трябва да бъде допускани като доказателства, тъй като не са били представени в производствата пред нея.

               16

               Следва да се напомни, че целта на обжалването пред Общия съд е да се осъществи контрол за законосъобразност върху решенията на апелативните състави на EUIPO по смисъла на член 65 от Регламент № 207/2009. Съгласно член 65, параграф 2 от Регламент № 207/2009 Общият съд може да отмени или измени решението на апелативния състав на EUIPO само поради „липса на компетентност, нарушение на съществени процедурни изисквания, нарушение на Договора, на [Регламент № 207/2009] или на всяка правна норма, отнасяща се до тяхното прилагане[,] или злоупотреба с власт“. От тази разпоредба следва, че Общият съд може да отмени или измени обжалваното решение само ако към момента на приемането му то е опорочено поради наличието на някое от тези основания за отмяна или изменение. В замяна на това той не би могъл да отмени или измени посоченото решение по причини, възникнали след неговото постановяване (вж. решение от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 53 и цитираната съдебна практика). От тази разпоредба следва също така, че във фазата на обжалване пред Общия съд страните не могат да сочат факти, които не са се изтъкнали пред инстанциите на EUIPO. Общият съд всъщност трябва да прецени законосъобразността на решението на апелативния състав, като провери как същият е приложил правото на Европейския съюз, по-конкретно към представените му факти; Общият съд обаче не може да извърши такава проверка, като вземе предвид новопредставени пред него фактически обстоятелства (решение от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 54). Следователно задачата на Общия съд не е да преразглежда фактическите обстоятелства в светлината на доказателства, представени за първи път пред него (вж. в този смисъл решение от 24 ноември 2005 г., Sadas/СХВП — LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, т. 19 и цитираната съдебна практика).

               17

               В случая, доколкото са представени за първи път пред Общия съд, посочените в точка 14 по-горе документи не могат да бъдат взети предвид при проверката за законосъобразност на обжалваното решение и съответно трябва да бъдат изключени от доказателствения материал по делото.

         2. По същество

               18

               В подкрепа на жалбата си жалбоподателят излага две основания: първото — нарушение на член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009, а второто — нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от същия регламент.

         По първото основание, а именно нарушение на член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009

               19

               По първото основание жалбоподателят твърди, от една страна, че по силата на член 92, параграф 3, първо изречение от Регламент № 207/2009 той може да бъде представляван пред EUIPO от някой от служителите на клона, който притежава в Германия, тъй като този клон може да бъде квалифициран по смисъла на тази разпоредба като действително и сериозно търговско предприятие в Съюза. Поддържа, от друга страна, че дори този клон да не бъде признат за принадлежащо му действително и сериозно търговско предприятие в Съюза, той все пак може по силата на член 92, параграф 3, второ изречение от Регламент № 207/2009 да бъде представляван пред EUIPO от някой от служителите на това предприятие, тъй като е икономически свързан със същото. От това заключава, че апелативният състав е трябвало при всички случаи да обяви жалбата му за допустима.

               20

               EUIPO оспорва доводите на жалбоподателя.

               21

               Съгласно член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009 физическите и юридическите лица, чийто постоянен адрес или седалище или действително и сериозно промишлено или търговско предприятие се намират в Съюза, могат да бъдат представлявани пред EUIPO от свой служител. Служител на такова юридическото лице може да представлява други юридически лица, които са икономически свързани с първото юридическо лице, дори ако тези други юридически лица нямат нито постоянен адрес, нито седалище, нито действително и сериозно промишлено или търговско предприятие в рамките на Съюза.

               22

               Съгласно член 93, параграф 1 от Регламент № 207/2009 представителството на физическите или юридическите лица пред EUIPO може да бъде осъществявано само от адвокат, който е правоспособен на територията на държава членка и има място на стопанска дейност в Съюза, ако той може да извършва дейност в рамките на посочената държава като представител по въпросите на марките, или от професионални представители, вписани в списъка, поддържан за тази цел от EUIPO.

               23

               Първо, безспорно е, че жалбоподателят, притежател на спорната марка, е частноправно юридическо лице, установено в Денвър, Колорадо (Съединени американски щати), и че пред апелативния състав е бил представляван от физическо лице, което, видно от материалите по делото, се е представило, от една страна, като изпълнителния му директор, и от друга страна, като служител на търговско предприятие в Мюнхен (Германия), на което жалбоподателят твърди, че е собственик.

               24

               Второ, от материалите по делото се вижда, че с писмо от 3 март 2015 г. жалбоподателят е бил поканен от EUIPO да посочи за целите на производството пред апелативния състав професионален представител по смисъла на член 93, параграф 1 от Регламент № 207/2009. С това писмо EUIPO уведомява жалбоподателя за сериозните си съмнения във възможността той да бъде представляван от служител на основание член 92, параграф 3 от същия регламент. В изпратеното на 23 април 2015 г. в отговор писмо жалбоподателят само посочва, че тъй като притежава търговско предприятие в Мюнхен, има право на основание член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009 да бъде представляван от някой от служителите на това предприятие. Въпреки изразените от EUIPO съмнения жалбоподателят не прилага към отговора си никакви доказателства, които да подкрепят твърденията му, и просто препраща към насоките на EUIPO.

               25

               Трето, от материалите по делото се вижда също така, че другата страна в производството пред апелативния състав, Abercrombie & Fitch Europe, заявява в становището си по подадената от жалбоподателя пред апелативния състав жалба, че жалбоподателят не е бил надлежно представляван пред този състав именно поради липсата на действително и сериозно търговско предприятие в Германия. В подкрепа на това си изявление Abercrombie & Fitch Europe посочва, че съгласно разпоредбите на член 13 от Handelsgesetzbuch (германския търговски кодекс) жалбоподателят, чиито постоянен адрес и седалище са извън Германия, е бил длъжен да се регистрира към първоинстанционния съд, в чийто район възнамерява да стопанисва търговско предприятие, но не е направил това. В подкрепа на твърденията си Abercrombie & Fitch Europe прилага извлечение от Gemeinsames Registerportal der Länder (общ регистрационен портал на германските провинции), от което се вижда, че в Германия не е регистрирано никакво търговско предприятие с думите „sun cali“, и извлечение от търговския регистър на град Мюнхен, което удостоверява, че търговско предприятие под търговското наименование SUN CALI Inc е регистрирано като едноличен търговец на името на служителя, който е представлявал жалбоподателя пред апелативния състав и е негов изпълнителен директор.

               26

               В случая, на първо място, що се отнася до това дали жалбоподателят притежава по смисъла на член 92, параграф 3, първо изречение от Регламент № 207/2009 действително и сериозно промишлено или търговско предприятие в Съюза, следва да се отбележи, че в подкрепа на твърденията си той представя пред апелативния състав доказателства, представляващи (а) извадки от интернет страница, www.suncali.de, посочващи пощенски адрес в Мюнхен, където според жалбоподателя се намирало предприятие, търгуващо със стоки, продавани под спорната марка, и (б) снимки, които показвали фасадата на това предприятие.

               27

               Освен това на 27 май 2014 г. жалбоподателят представя пред EUIPO документ, подписан от изпълнителния му директор, с който същият — в качеството си на служител на търговското предприятие в Мюнхен — се самоупълномощава да го представлява във въпросното производство по обжалване.

               28

               Следва да се приеме, че предвид конкретните обстоятелства доказателствата, които жалбоподателят представя пред апелативния състав, а именно, първо, извадки от интернет страница, второ, снимки, които показвали фасадата на търговско предприятие в Мюнхен, и трето, документ, упълномощаващ конкретен служител да го представлява, не са релевантни улики и изявления, въз основа на които да се констатира съществуването на действително и сериозно търговско предприятие в Съюза по смисъла на член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009.

               29

               Всъщност, от една страна, от тези доказателства без съмнение може да се установи, че естеството на икономическата дейност, която това предприятие твърди, че извършва, е продажбата на дребно на дрехи, обувки и аксесоари. Същевременно при липсата на други доказателства някакви извадки от интернет страница и снимки сами по себе си не са достатъчни, за да се приеме, че е налице действително и сериозно търговско предприятие в Съюза.

               30

               От друга страна, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика понятието „клон“ предполага съществуването на център на стопанска дейност, който се явява постоянен външен обект на дружеството майка, има ръководство и е така организиран, че може да влиза в търговски взаимоотношения с трети лица, в смисъл че тези трети лица, макар да знаят, че евентуалното им правоотношение се учредява с установеното в чужбина дружество майка, могат да не се обръщат непосредствено към това дружество, а да сключват сделките в центъра на стопанска дейност, който е негов обект (вж. в този смисъл решение от 22 ноември 1978 г., Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, т. 12). Доказателствата, представени от жалбоподателя в подкрепа на твърдението, че има германски клон, очевидно не дават основание да се констатира, че предприятието, на което се позовава жалбоподателят, е негов обект и следователно негов клон.

               31

               Освен това доказателствата, които Abercrombie & Fitch Europe представя пред апелативния състав, и в частност извлечението от германския търговски регистър, което не сочи, че жалбоподателят притежава регистрирано в Германия предприятие, потвърждават извода, направен въз основа на представените от жалбоподателя доказателства, че предприятието, което същият твърди, че има в Мюнхен, не би могло да се смята за притежавано от него действително и сериозно търговско предприятие в Съюза.

               32

               Следователно апелативният състав правилно е приел за недоказано твърдението, че жалбоподателят притежава действително и сериозно предприятие в Съюза по смисъла на член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009.

               33

               На второ място, що се отнася до това дали служителят на юридическо лице, което има седалище, постоянен адрес или действително и сериозно предприятие в Съюза, може да представлява установено извън Съюза друго юридическо лице, тоест жалбоподателя, поради наличието на икономически връзки между тези две юридически лица по смисъла на член 92, параграф 3, второ изречение от Регламент № 207/2009, следва да се отбележи, че пред апелативния състав на EUIPO жалбоподателят просто излага твърдения за съществуването на такива връзки, без да привежда доказателства, различни от споменатите в точки 26 и 27 по-горе.

               34

               От една страна, както бе отбелязано в точка 25 по-горе, от материалите по делото е видно, че предприятието в Германия е регистрирано в търговския регистър на град Мюнхен като едноличен търговец на името на физическото лице, което жалбоподателят представя като служител на това предприятие. Следва да се приеме, че едноличният търговец, който не е юридическо лице, не попада в приложното поле на член 92, параграф 3, второ изречение от Регламент № 207/2009, така че по силата на тази разпоредба няма право да представлява юридическо лице, установено извън Съюза, с което евентуално е икономически свързано по смисъла на посочената разпоредба.

               35

               От друга страна и при всички положения, следва да се отбележи, че дори предприятието в Германия, на което се позовава жалбоподателят, да беше юридическо лице, доказателствата, представени от жалбоподателя пред апелативния състав, не позволяват в случая да се приеме, че между това предприятие и жалбоподателя съществуват икономически връзки.

               36

               В това отношение се налага изводът, че при липсата на други доказателства някакви извадки от интернет страница и снимки само по себе си не са достатъчни, за да се приеме, че между предприятието в Германия и жалбоподателя съществуват икономически връзки. Всъщност с тези доказателства не може да се установи например, че тези две лица са част от една и съща група или пък че съществуващите управленски механизми са такива, че едното от тези юридически лица контролира другото.

               37

               От това следва, че апелативният състав правилно е приел за недоказано наличието между жалбоподателя и предприятието в Германия на икономически връзки по смисъла на член 92, параграф 3 от Регламент № 207/2009.

               38

               Следователно в точка 37 от обжалваното решение апелативният състав правилно е приел, че подадената от жалбоподателя жалба не е в съответствие с член 92 от Регламент № 207/2009 и поради това е недопустима.

               39

               Поради това твърденията по първото основание трябва да бъдат отхвърлени. Жалбоподателя съответно не може да иска отмяна на обжалваното решение в частта, отнасяща се до жалбата, който е подал пред апелативния състав.

               40

               Що се отнася до жалбата, подадена от Abercrombie & Fitch Europe пред апелативния състав, следва да се отбележи, че по силата на член 59 от Регламент № 207/2009 жалбоподателят, макар да не е бил представляван и при всички положения да не е представил становище, е страна по право във въпросното производство по обжалване. Така по силата на член 65, параграф 4 от Регламент № 207/2009 искането му за отмяна на обжалваното решение е допустимо, доколкото с последното частично се уважава жалбата на Abercrombie & Fitch Europe, като това налага да се разгледа второто основание, посочено от жалбоподателя пред Общия съд.

         По второто основание, а именно нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009

               41

               По второто основание жалбоподателят твърди, че изводът на апелативния състав за наличие на вероятност от объркване на конфликтните знаци е неправилен. Жалбоподателят в частност смята, че апелативният състав е направил погрешна констатация за сходство, от една страна, между конфликтните знаци, и от друга страна, между обозначаваните стоки и услуги, въз основа на която е заключил, че що се отнася до услугите от клас 35, съществува вероятност от объркване.

               42

               EUIPO оспорва доводите на жалбоподателя.

               43

               Съгласно член 53, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009, във връзка с член 8, параграф 1, буква б) от същия, по искане на притежателя на по-ранната марка регистрираната марка на Европейския съюз се обявява за недействителна, когато поради своята идентичност или сходство с по-ранната марка и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на потребителите на територията, на която е защитена по-ранната марка. Вероятността от объркване включва вероятността да се направи асоциация с по-ранната марка.

               44

               Съгласно постоянната съдебна практика вероятност от объркване означава вероятността потребителите да повярват, че съответните стоки или услуги произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия. Съгласно същата съдебна практика вероятността от объркване трябва да се преценява цялостно, според възприятието, което съответните потребители имат за знаците и разглежданите стоки или услуги, и като се отчитат всички релевантни в конкретния случай фактори, по-специално взаимозависимостта между сходството на знаците и сходството на обозначаваните стоки или услуги (вж. решение от 9 юли 2003 г., Laboratorios RTB/СХВП — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, EU:T:2003:199, т. 30—33 и цитираната съдебна практика).

               45

               За целите на прилагането на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 вероятността от объркване предполага едновременно идентичност или сходство между конфликтните марки и идентичност или сходство между обозначаваните с тях стоки или услуги. Става въпрос за кумулативни предпоставки (вж. решение от 22 януари 2009 г., Commercy/СХВП — easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, EU:T:2009:14, т. 42 и цитираната съдебна практика).

         Относно мотивите на обжалваното решение

               46

               Мотивите в точка 45 от обжалваното решение действително са много кратки, но следва да се имат предвид и по-подробните мотиви, съдържащи се в това отношение в решението на отдела по отмяна. Всъщност, след като апелативният състав е потвърдил това решение, що се отнася до сравнението на знаците, и предвид функционалната приемственост между отделите по отмяна и апелативните състави, видна от член 64, параграф 1 от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 30 и от 10 юли 2006 г., La Baronia de Turis/СХВП — Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, EU:T:2006:197, т. 57 и 58), това решение и мотивите му са част от контекста, в който е прието обжалваното решение — контекст, който е известен на жалбоподателя и позволява на съда да упражни изцяло контрола си за законосъобразност, що се отнася до правилността на изводите във връзка с вероятността от объркване (вж. в този смисъл решение от 21 ноември 2007 г., Wesergold Getränkeindustrie/СХВП — Lidl Stiftung (VITAL FIT), T‑111/06, непубликувано, EU:T:2007:352, т. 64).

         Относно съответните потребители

               47

               Съгласно съдебната практика в рамките на цялостната преценка на вероятността от объркване следва да се вземе предвид средният потребител на съответната категория стоки, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив. Следва също така да се вземе предвид фактът, че степента на внимание на средния потребител може да е различна в зависимост от въпросната категория стоки или услуги (вж. решение от 13 февруари 2007 г., Mundipharma/СХВП — Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, т. 42 и цитираната съдебна практика).

               48

               В случая, предвид естеството на съответните стоки и услуги и факта, че по-ранната марка, посочена в подкрепа на искането за обявяване на недействителност, е защитена в Италия, следва да се потвърди направената от апелативния състав в точки 43 и 44 от обжалваното решение констатация, че по същество вероятността от объркване трябва да се преценява от гледна точка на съответните потребители, тоест широкият кръг потребители, в случая средният италиански потребител.

         Относно сходството на стоките и услугите

               49

               Съгласно постоянната съдебна практика, за да се прецени сходството между въпросните стоки или услуги, следва да се вземат предвид всички релевантни фактори, които характеризират връзката между тях. Тези фактори включват по-специално естеството, предназначението и употребата им, както и техния конкурентен или допълващ характер. Могат да бъдат отчетени и други фактори като например дистрибуторските канали на съответните стоки (вж. решение от 11 юли 2007 г., El Corte Inglés/СХВП — Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, EU:T:2007:219, т. 37 и цитираната съдебна практика).

               50

               В случая апелативният състав приема в точка 41 от обжалваното решение, че услугите в сферата на търговията на дребно, спадащи към клас 35, представляват един от дистрибуторски канали на стоките от клас 25, поради което степента на сходство между тези стоки и тези услуги е достатъчна, за да сметнат съответните потребители, че те произхождат от едно и също предприятие или от икономически свързани предприятия.

               51

               Жалбоподателят оспорва този анализ и изтъква по същество, че когато се преценява сходството между въпросните стоки и услуги, трябва да се отчете ниската степен на сходство между конфликтните знаци.

               52

               В това отношение следва веднага да се припомни, че степента на сходство между конфликтните знаци е без значение за преценката на сходството между стоките и услугите, обхванати от тези знаци (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2014 г., Hut.com/СХВП — Intersport France (THE HUT), T‑330/12, непубликувано, EU:T:2014:569, т. 28). Всъщност взаимозависимостта между тези два фактора има значение само в рамките на цялостната преценка на вероятността от объркване. Така например ниска степен на сходство между обозначените стоки или услуги може да се компенсира с висока степен на сходство между знаците и обратно.

               53

               Ето защо трябва да се отхвърлят доводите на жалбоподателя във връзка с твърдяната взаимозависимост между, от една страна, степента на сходство между конфликтните знаци и от друга страна, степента на сходство между въпросните стоки и услуги.

               54

               Освен това следва да се припомни, че допълващи се са тези стоки или услуги, между които съществува тясна връзка, в смисъл че едната е необходима или важна за използването на другата, дотолкова че потребителите могат да помислят, че едно и също предприятие произвежда тези стоки или предоставя тези услуги (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2014 г., Hut.com/СХВП — Intersport France (THE HUT), T‑330/12, непубликувано, EU:T:2014:569, т. 24).

               55

               В случая услугите в сферата на „търговията на дребно с дрехи, обувки и чанти“ от клас 35, посочени в точка 3 по-горе, за които е била регистрирана спорната марка, се отнасят до стоки, идентични на обхванатите от по-ранната марка, а именно „дрехите“ и „обувките“ от клас 25.

               56

               Налага се изводът, че между тези услуги и тези стоки съществува тясна връзка, в смисъл че въпросните стоки са необходими или най-малкото важни за извършването на услугите, обхванати от спорната марка, тъй като последните се предоставят именно заради продажбата на посочените стоки. Следователно услугите и стоките, обхванати от конфликтните марки, са допълващи се, както правилно отбелязва апелативният състав в точка 41 от обжалваното решение.

               57

               При това положение следва да се възприеме изводът, направен от апелативния състав в точка 41 от обжалваното решение, че между стоките и услугите, обхванати от конфликтните марки, има известна степен на сходство.

         Относно сравнението на знаците

               58

               Съгласно съдебната практика две марки са сходни, когато от гледна точка на съответните потребители са поне отчасти еднакви в един или няколко релевантни аспекта (решение от 23 октомври 2002 г., Matratzen Concord/СХВП — Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, EU:T:2002:261, т. 30). Цялостната преценка на вероятността от объркване, що се отнася до визуалното, звуковото или концептуалното сходство между конфликтните знаци, трябва да се основава върху създаденото от тях общо впечатление, като по-специално се държи сметка за техните отличителни и доминиращи елементи. Как средният потребител на съответните стоки или услуги възприема марките е въпрос, който има решаваща роля в цялостната преценка на тази вероятност. В това отношение средният потребител обикновено възприема дадена марка като едно цяло и не се впуска в изследване на различните ѝ детайли (вж. решение от 12 юни 2007 г., СХВП/Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, т. 35 и цитираната съдебна практика).

         – Относно отличителните елементи

               59

               За да се прецени дали съставен елемент на дадена марка е отличителен, следва да се провери дали този елемент е годен в по-голяма или в по-малка степен да спомогне за определянето на стоките или услугите, за които марката е регистрирана, като произхождащи от конкретно предприятие и следователно да ги отличи от стоките или услугите на други предприятия. При тази преценка следва в частност да се вземат предвид присъщите качества на разглеждания елемент, за да се даде отговор на въпроса дали той е лишен от описателен характер по отношение на стоките или услугите, за които е регистрирана марката (решения от 13 юни 2006 г., Inex/СХВП — Wiseman (изображение на кравешка кожа), T‑153/03, EU:T:2006:157, т. 35 и от 13 декември 2007 г., Cabrera Sánchez/СХВП — Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, непубликувано, EU:T:2007:391, т. 51).

               60

               В случая жалбоподателят изтъква по същество, че фигуративните елементи на спорната марка са силно отличителни.

               61

               От една страна, следва да се припомни практиката на Общия съд, че когато марката е съставена от словни и фигуративни елементи, по принцип първите са по-отличителни от вторите, тъй като средният потребител по-лесно ще посочи разглежданата стока или услуга, цитирайки името, отколкото описвайки фигуративния елемент на марката (вж. решение от 7 февруари 2013 г., AMC-Representações Têxteis/СХВП — MIP Metro (METRO KIDS COMPANY), T‑50/12, непубликувано, EU:T:2013:68, т. 29 и цитираната съдебна практика).

               62

               От друга страна, следва да се отбележи също, че предвид многообразието на формите, използвани в сектора на облеклото, графичното изображение на цяло или половин сърце не се откроява, така че специално да привлече вниманието на потребителя. Всъщност последният ще види в него само декоративна форма, на която обаче няма да обърне особено внимание, нито пък ще си направи труда да я анализира.

               63

               Поради това следва да се приеме, че противно на поддържаното от жалбоподателя, фигуративните елементи на спорната марка, макар да не са пренебрежими, не са силно отличителни за стоките от клас 25 и услугите от клас 35.

         – Относно визуалното и звуковото сходство

               64

               В точка 45 от обжалваното решение апелативният състав приема извода на отдела по отмяна, че конфликтните знаци са сходни. Апелативният състав отбелязва, че във визуално и звуково отношение конфликтните знаци са сходни, тъй като са свързани с общия елемент „cali“.

               65

               Жалбоподателя поддържа по същество, че знаците са различни във визуално и звуково отношение. Той изтъква, че средният потребител обикновено обръща по-голямо внимание на елементите, които са разположени в началото на марката, и че няма никакво сходство между словния елемент „sun“ в началото на спорната марка и словния елемент „cali“ в началото на по-ранната марка.

               66

               В това отношение макар да е вярно, че средният потребител обикновено обръща по-голямо внимание на елементите, които са разположени в началото на марката, с оглед на конкретните обстоятелства при някои марки може да има изключения от това правило (вж. в този смисъл решение от 20 ноември 2007 г., Castellani/СХВП — Markant Handels und Service (CASTELLANI), T‑149/06, EU:T:2007:350, т. 54).

               67

               Освен това следва да се напомни, че съгласно припомнената в точка 58 по-горе съдебна практика две марки са сходни, когато от гледна точка на съответните потребители са поне отчасти еднакви в един или няколко релевантни аспекта.

               68

               В случая фактът, че словният елемент „sun“ е разположен в началото на спорния знак, сам по себе си не е достатъчен, за да направи въпросния елемент доминиращ в създаваното от този знак общо впечатление, поради което цялостната преценка на вероятността от объркване трябва, що се отнася до визуалното, звуковото или концептуалното сходство на конфликтните знаци, да се основава на създаденото от тях общо впечатление, а не само на заемащия начална позиция словен елемент.

               69

               От една страна, следва да се отбележи, че словните елементи на конфликтните знаци отчасти съвпадат поради наличието в двете конфликтни марки на словния елемент „cali“, който представлява четири от седемте букви на спорната марка и четири от шестте букви на по-ранната марка. В този смисъл повече от половината от буквите, съставящите словните елементи на конфликтните марки, съвпадат.

               70

               От друга страна, следва да се посочи, че противно на поддържаното от жалбоподателя, по-ранният знак, също както спорния знак, действително е съставен не само от един, а от два словни елемента, а именно „cali“ и „co“. Всъщност предвид това, че за словния елемент „cali“ са използвани букви с едър шрифт, че между двата словни елемента има разстояние и че за словния елемент „co“ са използвани букви с дребен шрифт, не би могло да се приеме, че по-ранният знак е съставен от един-единствен словен елемент, „calico“. В този смисъл конфликтните знаци си приличат по това, че във всеки от тях присъства словният елемент „cali“ и от гледна точка на словните си елементи съответно са отчасти еднакви.

               71

               Следва да се отбележи освен това, че жалбоподателят не излага доводи, които да поставят под съмнение констатацията, че поради наличието в конфликтните знаци на общия словен елемент „cali“ те са в известна степен сходни във визуално и звуково отношение. Предвид идентичността на словните елементи „cali“ в конфликтните знаци, следва да се приеме, че различаващите се елементи, в частност фигуративните елементи и словните елементи „co“ и „sun“, не са пречка у съответните потребители да се създаде впечатлението, че тези знаци, преценявани цялостно, имат известно сходство във визуално и звуково отношение.

         – Относно концептуалното сходство

               72

               В точка 45 от обжалваното решение апелативният състав отбелязва, че в концептуално отношение конфликтните знаци са сходни за тази част от съответните потребители, която свързвала общия елемент „cali“ с „Californie“ (Калифорния), един от щатите на Съединените американски щати.

               73

               Твърдението, че съответните потребители може да възприемат по-ранната марка като разновидност на италианската дума „calcio“, не е подкрепено с никакви допустими доказателства (вж. т. 14—17 по-горе) и поради това не би могло да бъде прието за доказано.

               74

               Затова следва да се констатира, че апелативният състав не е допуснал грешка, като е приел, че в концептуално отношение конфликтните знаци са сходни за тази част от съответните потребители, която свързва общия елемент „cali“ с „Californie“.

               75

               От горното следва, че апелативният състав не е допуснал грешка, като е приел, че според общото впечатление конфликтните знаци са сходни.

         Относно вероятността от объркване

               76

               Цялостната преценка на вероятността от объркване предполага известна взаимозависимост между взетите предвид фактори, и по-специално сходството на марките и това на обозначените стоки или услуги. Така ниска степен на сходство между обозначените стоки или услуги може да се компенсира с висока степен на сходство между марките и обратно (решения от 29 септември 1998 г., Canon, C‑39/97, EU:C:1998:442, т. 17 и от 14 декември 2006 г., Mast-Jägermeister/СХВП — Licorera Zacapaneca (VENADO с рамка и др.), T‑81/03, T‑82/03 и T‑103/03, EU:T:2006:397, т. 74).

               77

               Апелативният състав приема, че предвид сходството на конфликтните знаци съществува вероятност от объркване, що се отнася до услугите от клас 35, доколкото те имат известно сходство със стоките от клас 25.

               78

               Жалбоподателя поддържа, че щом като конфликтните знаци са различни, няма вероятност от объркване.

               79

               В случая от анализа, направен в точки 49—75 по-горе, следва, че предвид известната степен на сходство между съответните стоки и услуги, сходството на конфликтните знаци във визуално и звуково отношение, доколкото те отчасти съвпадат поради наличието на общия словен елемент „cali“, и сходството в концептуално отношение за част от съответните потребители, както и средното ниво на внимание на тези потребители, съществува вероятност от объркване по смисъла на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.

               80

               Следователно в точка 47 от обжалваното решение апелативният състав правилно е приел, че предвид сходството на конфликтните знаци съществува вероятност от объркване, що се отнася до обхванатите от спорната марка услуги от клас 35, тъй като те имат известно сходство със стоките от клас 25.

               81

               Поради това твърденията по второто основание следва да се отхвърлят.

               82

               Предвид всичко изложено по-горе жалбата следва да се отхвърли.

         По съдебните разноски

               83

               Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.

               84

               Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на EUIPO.

               По изложените съображения
               ОБЩИЯТ СЪД (шести състав)
               реши:

                           1)

                           Отхвърля жалбата.

                           2)

                           Осъжда Sun Cali, Inc. да заплати съдебните разноски.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 септември 2016 година.
                     Подписи

            (
            *1
         )	Език на производството: английски.


title: Решение на Общия съд (четвърти състав) от 16 ноември 2011 г.#Plasticos Españoles, SA (ASPLA) срещу Европейска комисия.#Конкуренция - Картели - Сектор на найлоновите промишлени торби - Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО - Обмен на индивидуализирана информация - Определяне на цените и на квотите за продажба по географски райони - Разпределяне на клиентите - Съгласуване на офертите в процедури за възлагане на обществени поръчки - Едно-единствено продължено нарушение - Обхват на санкционираното поведение - Определяне на продуктовия и на географския пазар - Насоки за изчисляване на размера на глобите - Принципи на равно третиране и на пропорционалност - Отегчаващи и смекчаващи обстоятелства - Таван от 10 % от оборота.#Дело T-76/06.

text:
      Решение на Общия съд (четвърти състав) от 16 ноември 2011 г. — ASPLA/Комисия
      (Дело T-76/06)
      „Конкуренция — Картели — Сектор на найлоновите промишлени торби — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Обмен на индивидуализирана информация — Определяне на цените и на квотите за продажба по географски райони — Разпределяне на клиентите — Съгласуване на офертите в процедури за възлагане на обществени поръчки — Едно-единствено продължено нарушение — Обхват на санкционираното поведение — Определяне на продуктовия и на географския пазар — Насоки за изчисляване на размера на глобите — Принципи на равно третиране и на пропорционалност — Отегчаващи и смекчаващи обстоятелства — Таван от 10 % от оборота“
      1.                     Конкуренция — Картели — Споразумения и съгласувани практики, представляващи едно-единствено нарушение — Предприятия, които
            могат да бъдат упрекнати в нарушение, състоящо се в участие в глобален картел — Критерии — Необходимост от присъствие във
            всички области, в които е действал картелът — Липса (член 81, параграф 1 ЕО) (вж. точки 22, 23, 30, 32, 66 и 109)
      2.                     Конкуренция — Картели — Участие в срещи на предприятия с антиконкурентна цел — Обстоятелство, което позволява да се направи
            извод за участие в последващ картел при липса на разграничаване от приетите решения (член 81, параграф 1 ЕО) (вж. точка 24)
      3.                     Конкуренция — Картели — Очертаване на пазара — Предмет — Задължение за определяне на съответния пазар — Граници (член 81,
            параграф 1 ЕО) (вж. точки 80—84)
      4.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Разпределяне на засегнатите предприятия в различни категории — Подреждане по големина —
            Свобода на преценка на Комисията (член 81, параграф 1 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; Известие 98/C
            9/03 на Комисията) (вж. точки 92 и 93)
      5.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Преценка — Отчитане на икономическата действителност
            към момента на извършването на нарушението — Използване от Комисията на една и съща референтна година за всички участвали
            в нарушението предприятия — Допустимост (член 81, параграф 1 ЕО; член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1А
            от Известие 98/C 9/03 на Комисията) (вж. точки 111 и 112)
      6.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства — Пасивно съдействие
            или „следване на лидера“ от предприятието — Критерии за преценка (член 81, параграф 1 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент
            № 1/2003 на Съвета; точка 3, първо тире от Известие 98/C 9/03 на Комисията) (вж. точки 124—126)
      7.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства — Липса на изгода —
            Изключване (член 81, параграф 1 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета) (вж. точка 128)
      8.                     Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Принцип на равно третиране — Разлики между предприятията в резултат от прилагането
            на максималния размер — Допустимост (член 81, параграф 1 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета) (вж. точки
            143 и 144)
      Предмет

               Искане за частична отмяна на Решение С (2005) 4634 окончателен на Комисията от 30 ноември 2005 година относно производство
                  по член 81 [ЕО] (дело COMP/F/38.354 — Промишлени торби) във връзка с картел на пазара на найлоновите промишлени торби, и евентуално
                  искане за намаляване на глобата, наложена на жалбоподателя]

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Plasticos Españoles, SA (ASPLA) да заплати съдебните разноски.