title: Решение на Съда (трети състав) от 26 май 2011 г.#Европейска комисия срещу Кралство Испания.#Неизпълнение на задължения от държава членка - Директиви 93/37/ЕИО и 2004/18/ЕО - Процедури за възлагане на обществени поръчки за строителство - Градоустройствено законодателство на автономната област Валенсия.#Дело C-306/08.

text:
      Дело C-306/08
      Европейска комисия
      срещу
      Кралство Испания
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директиви 93/37/ЕИО и 2004/18/ЕО — Процедури за възлагане на обществени поръчки за строителство — Градоустройствено законодателство на автономната област Валенсия“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Процедури за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги — Директиви
            93/37 и 2004/18 — Обществени поръчки за строителство — Понятие — Смесени поръчки — Приложими норми
      (член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18 на Европейския парламент и на Съвета; член 1, буква а) от Директива 93/97
            на Съвета)
      2.        Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Доказване на неизпълнението — Доказателствена тежест върху Комисията —
            Презумпции — Недопустимост
      (член 226 ЕО; член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18 на Европейския парламент и на Съвета; член 1, буква в) от
            Директива 93/37 на Съвета)
      1.        Понятието „обществени поръчки за строителство“ по смисъла на член 1, буква а) от Директива 93/37 относно координирането на
         процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство и на член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18 относно
         координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки визира възмездните договори,
         сключени в писмена форма между, от една страна, един или няколко икономически оператори, и от друга страна, от един или няколко
         възлагащи органи, чийто обект е изпълнение или проектиране и изпълнение на строителни работи, свързани с една от дейностите,
         посочени в приложение II към Директива 93/37 и в приложение I към Директива 2004/18, или на строеж, определен в член 1, буква в)
         от Директива 93/37 и в член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18, или извършване, независимо с какви средства, на
         строеж, отговарящ на изискванията на възлагащия орган. Един договор може да се разглежда като обществена поръчка за строителство
         само ако предметът му отговаря на тази дефиниция. Строителство, което е странична дейност и не съставлява предмета на договора,
         не може да обоснове класирането му като договор за обществена поръчка за строителство.

      Когато един договор съдържа едновременно елементи, присъщи на обществена поръчка за строителство, и елементи, присъщи на друг
         вид обществена поръчка, основният предмет на договора определя кои норми от правото на Съюза относно обществените поръчки
         по принцип следва да се прилагат. Това определяне трябва да се осъществи с оглед на съществените задължения, които преобладават
         и които като такива характеризират обществената поръчка, като се разграничат от тези, които имат само страничен или допълнителен
         характер и са наложени от самия предмет на договора.

      (вж. точки 88—91)
      2.        В рамките на производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 226 ЕО задължение на Комисията е да докаже
         наличието на твърдяното неизпълнение. Всъщност тя, без да може да се основава на каквато и да било презумпция, трябва да представи
         пред Съда необходимите доказателства, въз основа на които той да провери дали е налице неизпълнение на задължения.

      Когато искът се отнася до квалификацията като поръчка за строителство по смисъла на Директива 93/37 относно координирането
         на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, или на Директива 2004/18 относно координирането на процедурите
         за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки, на договори, сключени между община и строителен предприемач,
         и когато Комисията се ограничава само да изтъкне довода, че тези договори трябва да бъдат квалифицирани като „обществени поръчки
         за строителство“, с мотива че по смисъла на член 1, буква в) от Директива 93/37 и член 1, параграф 2, буква б) от Директива
         2004/18 основният предмет на тези договори е строеж за градоустрояване, без да доказва това, тогава не е налице предварителното
         условие, за да бъде установено твърдяното неизпълнение на задължения, и искът трябва да бъде отхвърлен.

      (вж. точки 92, 94, 98 и 99)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      26 май 2011 година(*)

      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Директиви 93/37/ЕИО и 2004/18/ЕО — Процедури за възлагане на обществени поръчки за строителство — Градоустройствено законодателство на автономната област Валенсия“
      По дело C‑306/08
      с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 226 ЕО на 9 юли 2008 г.,
      Европейска комисия, за която се явяват г‑жа A. Alcover San Pedro, г‑н D. Kukovec и г‑н M. Konstantinidis, в качеството на представители,

      ищец,
      срещу
      Кралство Испания, за което се явява г‑н M. Muñoz Pérez, в качеството на представител,

      ответник,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑н D. Šváby (докладчик), г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász
         и г‑н T. von Danwitz, съдии,

      генерален адвокат: г‑н N. Jääskinen,
      секретар: г‑жа R. Şereş, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 6 май 2010 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 16 септември 2010 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Със своя иск Европейската комисия цели да се установи, че като е възложила „интегрираните програми за действие“ (наричани
         по-нататък „ИПД“) в изпълнение, първо, на Закон 6/1994 от 15 ноември 1994 г. за регулиране на градоустройствените дейности
         в автономната област Валенсия (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana,
         наричан по-нататък „LRAU“), а след това на Закон 16/2005 от 30 декември 2005 г. относно кодекса за териториално устройство
         на Валенсия (Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana, наричан по-нататък „LUV“), Кралство Испания не е изпълнило
         задълженията си съответно по Директива 93/37/ЕИО на Съвета от 14 юни 1993 година относно координирането на процедурите за
         възлагане на обществени поръчки за строителство (ОВ L 199, 1993 г., стр. 54), изменена с Директива 2001/78/ЕО на Комисията
         от 13 септември 2001 година (OВ L 285, стp. 1, наричана по-нататък „Директива 93/37“), и по Директива 2004/18/ЕО на Европейския
         парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство,
         услуги и доставки (ОВ L 134, стp. 114; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116, поправка в
         OB L 182, стр. 282 ).

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
       Директива 92/50/ЕИО
      2        Шестнадесето съображение от Директива 92/50/EИО на Съвета от 18 юни 1992 година относно координирането на процедурите за възлагане
         на обществени поръчки за услуги (OВ L 209, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 50),
         гласи:

      „[К]ато има предвид, че обществените поръчки за услуги, в частност в областта на управлението на имущество, могат понякога
         да включват извършването на някои строителни работи; като има предвид, че от Директива 71/305/ЕИО следва, че един договор
         може да се разглежда като обществена поръчка за строителство, ако предметът му предвижда извършване на строителна работа;
         като има предвид, че доколкото тези работи са допълнителни и не съставляват предмет на договора, те не са основание да се
         разглежда договорът като договор за обществена поръчка за строителство“.

      3        Член 8 от Директива 92/50 гласи:

      „Обществени поръчки с предмет услугите, включени в приложение I A, се възлагат съгласно разпоредбите на раздели III—VI“.
      4        В категория 12 от приложение І А към Директива 92/50 са посочени по-специално „[а]рхитектурните услуги, инженерните услуги,
         услугите по градоустройствено планиране и [паркова] архитектура, [научни и технически консултантски услуги; услуги, свързани
         с технически изпитвания и анализи]“.

       Директива 93/37
      5        Член 1 от Директива 93/37 гласи:

      „За целите на настоящата директива:
      a)      „обществени поръчки за строителство“ са възмездни договори, сключени в писмена форма между [изпълнител на строителството]
         и възлагащ орган, както е определен съгласно буква б), които имат за предмет изпълнение или проектиране и изпълнение на строителни
         работи, свързани с една от дейностите, посочени в приложение II, или на строеж, както е определен съгласно буква в) по-долу,
         или изпълнение на строителни дейности по изграждане, с каквито и да е средства, на строеж в съответствие с изискванията на
         възлагащия орган;

      […]
      в)      „строеж“ означава резултатът от строителни или монтажни работи, който като цяло е достатъчен сам по себе си за изпълнението
         на дадена икономическа и техническа функция;

      г)      концесия за строителство“ е поръчка от същия вид като посочения в буква а), с изключение на факта, че възнаграждението за
         [строителните работи], които трябва да се извършат, се състои или единствено от правото да се експлоатира обектът, или от
         това право и от заплащане;

      […]“ [неофициален превод].
      6        Член 6, параграф 6 от Директива 93/37 съдържа общо задължение за възложителите за недопускане на дискриминация.

      7        Членове 11 и 12 от Директива 93/37 съдържат общите правила за публикуване в тази област, и по-специално изискват публикуване
         в Официален вестник на Европейските общности на пълния текст на обявленията, както и на приложимите срокове за получаване на офертите и за изпращане на спецификациите
         и на допълнителната документация.

      8        Членове 24—29 от Директива 93/37 уреждат критериите за качествен подбор на изпълнителите на строителство, сред които критериите
         за оценка на техническите им възможности.

       Директива 2004/18
      9        Съгласно съображение 10 от Директива 2004/18:

      „Дадена поръчка се счита за обществена поръчка за строителство само ако нейният предмет изрично предвижда изпълнението на
         дейностите, включени в приложение I, дори когато поръчката включва други услуги, необходими за изпълнението на тези дейности.
         Обществените поръчки за услуги, по-специално в областта на услугите по управление на собственост, могат, при определени обстоятелства,
         да включват строителни работи. Въпреки това, доколкото такива строителни работи представляват странична дейност по отношение
         на основния предмет на поръчката и са възможно следствие или допълнение към нея, то фактът, че такива строителни работи са
         включени в поръчката, не дава основание тя да се квалифицира като обществена поръчка за строителство“.

      10      Член 1 от Директива 2004/18 гласи:

      „1.      За целите на настоящата директива се прилагат определенията по параграфи от 2—15.
      2. a)      „Обществени поръчки“ са договори с определен паричен интерес, сключени между един или повече икономически оператори и един
         или повече възлагащи органи, с предмет строителство, снабдяване със стоки или предоставяне на услуги по смисъла на настоящата
         директива.

      б)      „Обществени поръчки за строителство“ са обществени поръчки с предмет изпълнение или проектиране и изпълнение на строителни
         работи, свързани с една от дейностите по смисъла на приложение I, или строеж, или изпълнение на дейности по изграждане, с
         каквито и да е средства, на строеж в съответствие с изискванията на възлагащия орган. „Строеж“ е резултатът от строителство,
         който е достатъчен сам по себе си да изпълнява икономическа или техническа функция.

      […]
      г)      „Обществени поръчки за услуги“ са обществени поръчки, различни от обществените поръчки за строителство или доставка, с предмет
         предоставянето на услуги посочени в приложение II.

      […]
      3.      „Концесията за строителство“ представлява договор от същия вид като обществените поръчки за строителство с изключение на факта,
         че насрещната престация за строителството, което трябва да се извърши, се състои или единствено в право да се експлоатира
         строежа, или в това право заедно с плащане.

      4.      „Концесия за услуги“ е договор от същия вид като обществена поръчка за услуги с изключение на факта, че насрещната престация
         за предоставянето на услугите се състои или единствено в правото да се експлоатира услугата или в това право заедно с плащане.

      […]“.
      11      Член 2 от Директива 2004/18 изисква от възлагащите органи да третират икономическите оператори равнопоставено и недискриминационно
         и да действат по прозрачен начин.

      12      Член 6 от Директива 2004/18 въвежда забрана за възлагащия орган да разкрива информация, предоставена му от икономически оператори,
         която те са обозначили като поверителна.

      13      Член 17 от Директива 2004/18 гласи, че „[б]ез да засяга прилагането на член 3, настоящата директива не се прилага за концесии
         за услуги, така както са определени в член 1, параграф 4“.

      14      Член 24 от Директива 2004/18 предвижда правилата, приложими при представянето от оферентите на варианти, когато критерият
         за възлагане е икономически най-изгодната оферта.

      15      Член 53 от Директива 2004/18 съдържа критериите за възлагане на поръчките и въвежда задължение за възлагащия орган да посочи
         относителната тежест, която той дава на всеки от критериите, избрани да определят икономически най-изгодната оферта.

      16      Приложение ІІ А към Директива 2004/18 предвижда по-специално в категория 12 „[а]рхитектурните услуги, инженерните услуги,
         услуги по градоустройствено планиране и паркова архитектура, научни и технически консултантски услуги; услуги, свързани с
         технически изпитвания и анализи“.

       Правна уредба на автономната област Валенсия
       ИПД
      17      LRAU и LUV предвиждат два режима за градоустройствено планиране, а именно еднократни действия, в случаите на отделен поземлен
         имот, които включват неговото застрояване, и интегрирани действия, които имат за цел общото градоустрояване на два или повече
         поземлени имоти, в съответствие с единна програма, която променя посочените поземлени имоти в терени за застрояване (член 6,
         параграфи 2 и 3 от LRAU, както и членове 14 и 15 от LUV).

      18      ИПД е инструмент за градоустройствено планиране, който регулира осъществяването на интегрирани действия (член 12 G от LRAU
         и член 39, буква a) от LUV). Той има за цел да определи обхвата на интегрираното действие и на строителните работи, които
         трябва да се извършат, да установи приложимите срокове, да определи техническите и икономическите условия за управление на
         това действие и да регламентира ангажиментите и задълженията на агента, отговорен за строителството (наричан по-нататък „строителен
         предприемач“), като дефинира неговите отношения със съответните собственици и с администрацията и определи гаранциите, които
         осигуряват спазването на посочените задължения, както и приложимите санкции (член 29, параграф 2 от LRAU и член 117, параграф 1
         от LUV).

      19      В частност ИПД трябва да съдържа точни разпоредби за постигане на следните необходими цели, а именно градоустройството на
         всички терени; свързването и включването на съответните терени към съществуващите мрежи на инфраструктурата, енергийните мрежи,
         мрежите за комуникация и за обществени услуги; безвъзмездното получаване от администрацията на терени, предназначени за обществени
         услуги; безвъзмездното получаване от администрацията на предвиденото в закона право на строеж за изграждане на имоти, публична
         собственост; управлението на промяната на правния статут на съответните терени и справедливото разпределяне на разходите и
         постъпленията между заинтерсованите лица (член 30 от LRAU и член 124 от LUV).

      20      Макар че еднократните действия могат да бъдат публични или частни, ИПД са винаги публични и администрацията може да реши дали
         тяхното управление ще бъде пряко или непряко (член 7, параграфи 1 и 2 от LRAU, както и член 117, параграф 4 от LUV). Управлението
         е пряко, когато всички строителни работи и инвестиции се финансират с публични средства и се ръководят от администрацията,
         нейните органи или нейните публични предприятия (член 7, параграф 2 от LRAU, както и член 117, параграф 4 от LUV), без да
         има възможност за търговска печалба (член 128, параграф 4 от LUV). За разлика от това, при непряко управление администрацията
         възлага качеството на строителен предприемач на частноправен субект, независимо дали той е собственик на терените, който се
         избира с публична процедура в рамките на конкурентно възлагане (член 7, параграф 2 от LRAU и член 117, параграф 4 от LUV).

       Непряко управление
      21      При непрякото управление на ИПД строителният предприемач е представител на обществеността, на когото е възложено текущото
         развитие и изпълнението на определените в ИПД дейности по градоустройствено планиране, които във всички случаи включват изготвянето
         на основната техническа документация, предложението и управлението на проекта за съответното препарцелиране на площите, както
         и избора на изпълнител на строителството, на когото да се възложи изпълнението на благоустройствения проект, в случаите и
         съгласно предвидените в закона условия. Строителният предприемач трябва да финансира инвестиционните разходи, строителните
         работи, разходите за инсталациите и компенсациите, необходими за изпълнението на програмата, която трябва да бъде гарантирана
         по подходящ начин и в достатъчна степен, като посочените разходи могат да бъдат прехвърлени на собствениците на така обособилите
         се терени за застрояване било чрез компенсиране с благоустроени терени, било чрез плащане в брой от собственците на терените,
         благоустроени в резултат на интегрираното действие (член 29, параграф 9, А от LRAU, както и член 119 и член 162 параграф 1
         от LUV). Посочените разходи включват по-специално разходите за градоустройствени строителни работи и търговската печалба на
         строителния предприемач, която в рамките на LUV е ограничена до 10 % от разходите за градоустрояване (член 67, параграф 1
         от LRAU и член 168 от LUV).

      22      Засегнатите от интегрираното действие собственици могат да се включат в него, като апортират своя неблагоустроен терен, а
         в замяна на това получат благоустроени поземлени имоти. По-конкретно те могат или да участват пропорционално в разходите за
         градоустрояване, като отстъпят част от своите терени на строителния предприемач, било да платят в брой, под формата на възнаграждение
         на строителния предприемач, припадащата им се част от разходите за градоустрояване (член 29, параграф 9, В от LRAU и член 162,
         параграф 2 от LUV).

      23      Собствениците, които откажат изрично да се включат, могат да поискат отчуждаване въз основа на първоначалната стойност на
         съответните терени (член 29, параграф 9, С от LRAU и член 162, параграф 3 от LUV).

      24      Администрацията упражнява служебно или по искане на строителния предприемач публичните си правомощия, като например отчуждаване
         или принудително препарцелиране на площи, когато са необходими за изпълнението на ИПД (член 29, параграф 10 и членове 66 и
         68 от LRAU, както и член 162, параграф 3 и член 169 от LUV).

       Процедурата по възлагане и по одобряване
      –       LRAU
      25      Съгласно член 44 от LRAU процедурата може да започне по инициатива на орган на местната власт или на частноправен субект,
         независимо дали той е собственик на терените за градоустрояване.

      26      Съгласно член 45, параграф 1 от LRAU всеки частноправен субект може да поиска от администрацията да оповести публично информация
         за техническо предложение за ИПД, която трябва да съдържа копие от градоустройствените документи, изготвени от компетентната
         администрация, или копие от неговото искане, обхващащо минималните условия за свързване и интегриране на предложението за
         интегрирано действие, както и предварителния проект за градоустройство с описание на градоустройствените строителни работи,
         които трябва да се извършат.

      27      Съгласно член 45, параграф 2 от LRAU администрацията може или да отхвърли това искане, или да го подложи на обществено обсъждане,
         като евентуално направи забележки или алтернативни предложения.

      28      Член 46 от LRAU предвижда, че предложението за ИПД, изготвено от частноправен субект, или в случай на инициатива от публичен
         орган, от компетентната администрация, се публикува във вестник за общо информиране, както и в официалния вестник на автономната
         област Валенсия. Съгласно същата разпоредба на етапа на публичното информиране са допустими забележки или технически предложения.
         След приключване на етапа на публично информиране оферентите могат да представят правни и финансови оферти. Забележките и
         техническите предложения се представят в отворен плик в срок от 20 дни от публикуването на предложението за ИПД, а правните
         и финансови оферти — в затворен плик в рамките на пет дни след изтичане на горепосочения срок, който може да бъде продължен
         с 20 дни.

      29      Член 46, параграф 2 от LRAU посочва документите, които са част, от една страна, от техническото предложение, а именно описанието
         на градоустройствените строителни работи, и от друга страна, от правната и финансова оферта, в това число подробните правила
         относно отчетите между строителния предприемач и собствениците, евентуалните вече съществуващи между тях споразумения, оценка,
         макар и предварителна и приблизителна, на разходите за градоустройствени строителни работи и възнаграждението на строителния
         предприемач, като се посочат корекционни индекси във връзка с оценката на разходите за градоустройствени строителни работи.

      30      Съгласно член 47 от LRAU администрацията може или да отхвърли всички оферти и евентуално да реши да управлява пряко ИПД, или
         да одобри ИПД, определяйки съдържанието му, като избере сред представените оферти техническо предложение, правна и финансова
         оферта, и същевременно въведе в тях частичните изменения, които счита за подходящи. Едновременно с това администрацията може
         да възложи ИПД на оферента, представил правната и финансова оферта, които се отнасят до най-адекватното техническо предложение.
         Това възлагане се извършва съгласно посочените в него критерии, сред които гаранциите или възможностите за сътрудничество
         от страна на засегнатите собственици с цел улесняване или осигуряване на изпълнението на интегрираното действие.

      31      Администрацията и строителният предприемач подписват градоустройствена спогодба, която съгласно член 32, буква с) от LRAU
         съдържа съответните им задължения, сроковете, представените от строителния предприемач гаранции и предвидените санкции при
         неспазване на задълженията на последния.

      32      Член 48 от LRAU предвижда опростена процедура, която започва по инициатива на частноправен субект.

      33      По силата на член 67, параграф 3 от LRAU първоначално предвидените в ИПД разходи могат да бъдат преизчислени в хода на одобряването
         на градоустройствения проект по обективни причини, които не са могли да бъдат предвидени от строителния предприемач.

      –       LUV
      34      Съгласно член 130 от LUV процедурата по възлагане и одобряване на ИПД може да започне по инициатива на орган на местната власт
         или на частноправен субект, независимо дали те са собственици на терените.

      35      Съгласно член 130, параграф 2 от LUV частноправните субекти могат да приложат към своето искане документ за планиране, който
         уточнява подробно или в структурно отношение предложеното благоустрояване, както и документите, посочени в член 131, параграф 2,
         букви а)—е) от LUV.

      36      По силата на член 130, параграф 3 от LUV администрацията може или да отхвърли искането на частноправния субект, или да започне
         процедура на непряко управление, или да реши да прибегне до пряко управление.

      37      Съгласно член 130, параграф 5 от LUV мълчанието на администрацията означава съгласие, когато представената от първия оферент
         оферта включва изпълнението на действащи насоки за структурно планиране и когато администрацията не отговори на искането в
         тримесечен срок.

      38      В съответствие с член 131, параграф 2 от LUV решението за започване на процедура на непряко управление на ИПД включва и одобрение
         на конкретните спецификации, които регулират процедурата по възлагане на ИПД. Тези спецификации трябва да посочват дали се
         приемат варианти, да укажат аспектите, по които оферентите могат да предлагат варианти, и да определят минималните условия,
         на които те трябва да отговарят.

      39      Съгласно член 132, параграфи 2 и 4 от LUV публичният конкурс за възлагане на ИПД трябва да бъде публикуван най-малко в Официален вестник на Европейския съюз и в официалния вестник на автономната област Валенсия, независимо от прогнозната стойност на ИПД.

      40      Съгласно член 133 от LUV офертите на оферентите съдържат документи относно изисквания капацитет, техническото предложение
         и правната и финансовата оферта.

      41      Критериите за оценяване на техническия и професионалния капацитет на оферентите са посочени в член 123 от LUV.

      42      Съдържанието на техническото предложение е уточнено в член 126 от LUV.

      43      Съдържанието на правната и финансовата оферта от своя страна е уточнено в член 127 от LUV, съгласно който тя трябва да съдържа
         условията за регулиране на отношенията между строителния предприемач и засегнатите собственици, и в частност условията за
         неговото възнаграждение, както и достатъчно информация, от която собствениците да могат да узнаят какви са за тях икономическите
         последици от въпросната оферта. Правната и финансовата оферта трябва да установяват по-конкретно предвидените за градоустройство
         разходи, печалбата на строителния предприемач и приложимия коефициент на замяна в случай на плащане с терени.

      44      Член 135, параграф 3 от LUV съдържа критериите за възлагане на ИПД, които трябва да бъдат оценени, що се отнася до техническото
         предложение.

      45      Член 135, параграф 4 от LUV съдържа критериите за възлагане на ИПД, които трябва да бъдат оценени, що се отнася до правната
         и финансовата оферта, и по-специално размерът на разходите за градоустрояване, както и най-малката част от терените за застрояване
         или правата на строеж, предоставени на строителния предприемач чрез принудителното препарцелиране на терени, или най-голямата
         част от негови собствени терени или такива на свързани лица, които трябва да бъдат предназначени за спазване на специалните
         задължения за застрояване, произтичащи от одобрението на ИПД.

      46      Член 137 от LUV съдържа разпоредбите, приложими за възлагането и одобрението на ИПД. Съгласно член 137, параграф 5 от LUV,
         когато ИПД променя устройството на територията, одобрението на администрацията зависи от окончателното разрешение на регионалното
         управление.

      47      Член 138 от LUV изисква договорът със строителния предприемач да бъде оформен в административен документ в рамките на месеца,
         който следва възлагането на поръчката. Посоченият член изброява елементите, които трябва да съдържа този договор.

      48      Съгласно член 143, параграф 4 буква d) от LUV в случай на прекратяване на договора със строителния предприемач администрацията
         може да поиска от оферентите, представили правни и финансови оферти, свързани с приетото техническо предложение, да продължат
         да изпълняват програмата и евентуално да проведе процедура за обществена поръчка въз основа на техническото предложение, прието
         в резултат на първата процедура за обществена поръчка.

      49      В съответствие с член 155, параграфи 6 и 7 от LUV администрацията може да внесе промени в градоустройствения проект, съдържащ
         се в приетата в процедурата по възлагане на ИПД оферта, когато така нанесените изменения представляват увеличение, което не
         надхвърля 20 % от разходите за градоустройствени строителни работи.

      50      Съгласно член 168, параграф 3 от LUV максималният размер на разходите за градоустрояване може да бъде увеличаван единствено
         при тяхната преоценка, която не може да води до увеличаване на частта от разходите за градоустрояване, съответстваща на печалбата
         на строителния предприемач.

      51      Що се отнася до изпълнението на градоустройствените строителни работи, LUV изисква те да бъдат поверени на изпълнител на строителството,
         избран от строителния предприемач в рамките на публичен конкурс, в съответствие с правилата на възлагане на обществени поръчки.
         В посоченият публичен конкурс нямат право да участват нито съответният строителен предприемач, нито свързани с него предприятия.

      52      По силата на първата преходна разпоредба на LUV, ИПД, инициирани преди влизането му в сила, а именно на 1 февруари 2006 г.,
         се регламентират от LRAU, доколкото преди тази дата те са били одобрени от общината или е изтекъл максималният срок за приемане
         на изрично решение относно това одобрение.

       Процедура, предхождаща съдебното производство, и искът на Комисията
      53      В резултат на оплаквания, с официално уведомително писмо от 21 март 2005 г. Комисията информира Кралство Испания, че според
         нея различни разпоредби от LRAU, свързани с възлагането на ИПД, са в противоречие с Директива 93/37, както и с Директива 92/50.
         На това официално уведомително писмо Кралство Испания отговаря с писмо от 31 март 2005 г., в което изтъква, че възлагането
         на ИПД не представлява поръчка, която се урежда от тези директиви. По-нататък в това писмо то посочва проекта за приемане
         на LUV, който също е бил обект на обсъждане и на кореспонденция между него и Комисията.

      54      Тъй като не е удоволетворена от дадените от Кралство Испания обяснения и счита, че възлагането на ИПД в приложение на LRAU
         представлява неизпълнение на посочените директиви, на 15 декември 2005 г. Комисията изпраща мотивирано становище, с което
         държавата членка трябва да се съобрази в срок от три седмици, който изтича на 6 януари 2006 г.

      55      В своя отговор от 26 януари 2006 г. на мотивираното становище Кралство Испания посочва приемането на LUV, с който се отменя
         LRAU и чието влизане в сила е предвидено за 1 февруари 2006 г. След обсъждане с Комисията в писмо от 17 март 2006 г. тази
         държава членка излага допълнителни съображения.

      56      Предвид продължаването на твърдяното нарушение и изтичането на определения за транспониране на Директива 2004/18 срок, на
         10 април 2006 г. Комисията изпраща на Кралство Испания допълнително официално уведомително писмо, на което то отговаря с писмо
         от 7 юли 2006 г.

      57      Като счита, че от една страна, LUV, и от друга страна, възлагането на ИПД в съответствие с LRAU между 21 март 2005 г. и 31 януари
         2006 г., представляват нарушение на Директива 2004/18, на 12 октомври 2006 г. Комисията изпраща допълнително мотивирано становище.

      58      Тъй като Кралство Испания поддържа своята позиция, изразена в отговора на допълнителното мотивирано становище от 11 януари
         2007 г., Комисията предявява настоящия иск, с който моли Съда да установи, че:

      –        като е възложило ИПД в приложение на LRAU, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 1, член 6, параграф 6 и
         членове 11, 12 и 24—29 от Директива 93/37 и

      –        като е възложило ИПД в приложение на LUV, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по членове 2, 6, 24, 30, член 31,
         параграф 4, буква а) и член 53 от Директива 2004/18.

       По молбата за възобновяване на устната фаза на производството
      59      С писмо от 22 ноември 2010 г. Комисията иска възобновяване на устната фаза на производството, като по същество изтъква, че
         въпросът за финансовото участие на компетентната администрация, анализиран от генералния адвокат в неговото заключение, представлява
         съществен елемент от спора и изисква допълнително изясняване.

      60      В това отношение следва да се напомни, че Съдът може служебно или по предложение на генералния адвокат, както и по искане
         на страните, да разпореди възобновяване на устната фаза на производството в съответствие с член 61 от своя процедурен правилник,
         ако смята, че делото не е достатъчно изяснено или че трябва да бъде решено въз основа на довод, който страните не са разисквали
         (вж. по специално Решение от 8 септември 2009 г. по дело Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International, C‑42/07,
         Сборник, стp. I‑7633, точка 31, както и цитираната съдебна практика).

      61      За сметка на това Статутът на Съда на Европейския съюз и Процедурният правилник на последния не предвиждат възможност страните
         да представят становища в отговор на заключението на генералния адвокат (вж. Решение по дело Liga Portuguesa de Futebol Profissional
         и Bwin International, посочено по-горе, точка 32).

      62      След като изслуша генералния адвокат, Съдът смята, че в конкретния случай разполага с всички необходими сведения, за да се
         произнесе по спора, с който е сезиран, и че той не трябва да се разглежда предвид довод, който не е обсъден пред него. Ето
         защо няма основание за възобновяване на устната фаза на производството.

       По иска
       По допустимостта
      63      Кралство Испания изтъква частична недопустимост на иска, що се отнася до нарушаването на Директива 93/37 от LRAU. В това отношение
         според Кралство Испания подлежи на критика фактът, че първото мотивирано становище е изисквало съответствие на LRAU с Директива
         93/37, вместо да се позове на Директива 2004/18, чийто срок за транспониране във вътрешното право е изтичал.

      64      Според Кралство Испания LRAU е престанал да бъде прилаган от влизането в сила на LUV и Комисията не е установила, че през
         периода на vacatio legis на LUV е одобрен значителен брой ИПД в съответствие с LRAU. Освен това Кралство Испания счита, че
         когато, както е в случая, националната и общностната правна уредба са били отменени повече от две години преди предявяването
         на иска, липсва интерес от продължаване на производството.

      65      В това отношение трябва да се отбележи, че с оглед на законодателството, което е в сила към 6 януари 2006 г. — датата на изтичане
         на срока, даден в първото мотивирано становище от 15 декември 2005 г., — Съдът следва да се произнесе за евентуалното наличие
         на твърдяното неизпълнение на задължения. Следва обаче да се приеме, че към тази дата и LRAU, и Директива 93/37 са били в
         сила.

      66      Що се отнася до избрания от Комисията момент за предявяване на иск срещу Кралство Испания, следва да се напомни, че в рамките
         на изпълнението на възложената ѝ от член 211 ЕО задача Комисията гарантира, че разпоредбите на Договора се прилагат, и проверява
         дали държавите членки са действали в съответствие с тях. Ако счита, че дадена държава членка не изпълнява задълженията си
         по тези разпоредби, Комисията трябва да прецени целесъобразността от предявяване на иск срещу тази държава, да определи разпоредбите,
         които последната е нарушила, и да избере момента, в който да започне срещу нея производство за установяване на неизпълнение
         на задължения, като съображенията, определящи този избор, не могат да засегнат допустимостта на иска (вж. Решение от 18 юни
         1998 г. по дело Комисия/Италия, C‑35/96, Recueil, стp. I‑3851, точка 27, Решение от 8 декември 2005 г. по дело Комисия/Люксембург,
         C‑33/04, Recueil, стp. I‑10629, точка 66 и Решение от 19 май 2009 г. по дело Комисия/Италия, C‑531/06, Сборник, стp. I‑4103,
         точка 23).

      67      С оглед на изложеното по-горе повдигнатото от Кралство Испания възражение за недопустимост следва да бъде отхвърлено.

       По съществото на спора
       Доводи на страните
      68      Комисията счита, че редица аспекти на процедурата по възлагане и одобрение на ИПД при непряко управление, предвидена в LRAU
         и в LUV, противоречат съответно на член 1, член 6, параграф 6 и членове 11, 12 и 24—29 от Директива 93/37, както и на членове
         2, 6, 24 и 30, член 31, параграф 4, буква а) и член 53 от Директива 2004/18.

      69      Комисията поддържа, че съществуващото между администрацията и строителния предприемач отношение представлява, съгласно Директиви
         93/37 и 2004/18, обществена поръчка, чийто основен предмет, както следва от направеното описание на интегрираното действие,
         е изпълнението на публични строителни работи във връзка с инфраструктурата и градоустройството.

      70      Обстоятелството, че в рамките на LUV строителният предприемач трябва да повери физическото изпълнение на тези строителни работи
         на изпълнител на строителството, не променяло с нищо квалификацията на договора като поръчка за строителство, доколкото именно
         строителният предприемач се задължава към администрацията да извърши тези работи.

      71      Що се отнася до възмездния характер на възлагането и одобрението на ИПД, Комисията отбелязва, че LRAU и LUV прилагат система,
         при която е налице двустранен договор между строителния предприемач и общината, по силата на който насрещната престация е
         в пряка зависимост от изпълнението на публични строителни работи и предоставянето на някои свързани услуги. Освен това строителният
         предприемач получава от страна на собствениците на терени парична сума или нейната равностойност в терени.

      72      Според Комисията възмездният характер на договора се изразява в решението на администрацията да одобри ИПД и да избере строителен
         предприемач, както и в упражняването на публичните ѝ правомощия, за да гарантира спазването на разпоредбите на одобрената
         ИПД.

      73      Комисията допълва, че когато администрацията реши да управлява пряко ИПД, самата тя трябва да осъществи проектите и да изразходва
         необходимите за строителните работи суми. В този случай тя понася разходите, които прехвърля после на собствениците, така
         че когато избере непрякото управление, администрацията не разходва вече никакви средства, но и не получава нищо. От това Комисията
         заключава, че като избере непрякото управление, администрацията действително престава да получава някои приходи, като фактът,
         че освен това тя вече не прави някои разходи, по никакъв начин не опровергава това твърдение.

      74      Накрая Комисията подчертава, както следва по-специално от Решение от 12 юли 2001 г. по дело Ordine degli Architetti и др.
         (C‑399/98, Recueil, стp. I‑5409, точки 77 и 84), както и от Решение от 18 януари 2007 г. по дело Auroux и др. (C‑220/05, Сборник,
         стр. I‑385, точки 45 и 57), че извършваните плащания от трети лица показват възмезден характер.

      75      В своята реплика Комисията отбелязва, че Tribunal Supremo формулира диаметрално противоположно тълкуване, обратно на застъпваното
         от Кралство Испания в настоящия случай, и в основни линии се съгласява с анализа на Комисията.

      76      От своя страна Кралство Испания поддържа, че отношението, съществуващо между администрацията и строителния предприемач, предвид
         начина на възнаграждаването му не представлява обществена поръчка за строителство, а концесия за обществена услуга, която
         не попада в приложното поле на Директиви 93/37 и 2004/18, и че при това положение за възлагането на ИПД се прилагат принципите
         на първичното право на Съюза.

      77      Според тази държава членка Комисията смесва ИПД и проекта за благоустройствени строежи, макар изпълнението на публични строителни
         работи да не е нито изключителен, нито дори основен предмет на ИПД. Одобрението на ИПД посредством възлагане включва също
         и финансирането и управлението на препарцелирането на терени, както и възлагането на работите по благоустрояването на изпълнители.
         Следователно строителният предприемач бил и финансовият отговорник за изпълнението на строителните работи, а освен това на
         него било възложено да извършва необходимите административни действия, за да гарантира безвъзмездността на операциите за администрацията
         и справедливото разпределение между собствениците на свързаните с имотите разходи и приходи.

      78      Кралство Испания твърди също, че не съществува възмездно отношение в тежест на администрацията, доколкото възнаграждението
         на строителния предприемач произхожда изцяло от собствениците.

      79      Преди всичко задължението на собственика да покрие разходите за благоустрояване и следователно да възнагради строителния предприемач
         не произхождало от едностранно решение на администрацията, а произтичало от доброволното решение на собственика да участва
         в препарцелирането на терени и така да получи достъп до ползването на новите терени за застрояване.

      80      На следващо място, LRAU и LUV не предвиждат никаква гаранция за плащане от публични средства, от която да се открои наличието
         на възмезден договор между администрацията и строителния предприемач, който отговаря пред нея дори когато изпълнителят на
         строителството или собствениците не изпълнят съответните си задължения.

      81      Накрая, изборът на непряко вместо пряко управление не предполагал имуществен интерес, поне не повече, отколкото упражняването
         от администрацията на нейните публични правомощия при препарцелирането на терени или отчуждаването.

      82      В светлината на тези съображения Кралство Испания поддържа, че строителният предприемач трябва да бъде квалифициран не като
         „участник, спечелил“ дадена поръчка stricto sensu, а като „концесионер“, тъй като неговото възнаграждение зависи от реализирането
         на пазара на терени за застрояване, а не от определена гарантирана от администрацията цена. В частност той притежавал характеристиките
         на концесионер на услуги, тъй като икономическото управление на препарцелирането на терени било най-релевантната от икономическа
         гледна точка функция.

      83      Кралство Испания изтъква освен това, че тезата на Комисията е в противоречие с полезното действие на Директиви 93/37 и 2004/18.

       Съображения на Съда
      84      В самото начало следва да се отбележи, че настоящият иск се отнася единствено до възлагането на поръчки в областта на градоустройството,
         в съответствие с последователно приетото от автономна област Валенсия законодателство въз основа на нейните регионални правомощия
         в сферата на градоустройството, предназначението и устройството на територията.

      85      По-конкретно Комисията обвинява Кралство Испания за възлагането на ИПД, с други думи, за интегрираните действия, чийто предмет
         е общото градоустрояване на редица поземлени имоти в съответствие с единна програма за промяна на посочените поземлени имоти
         в терени за застрояване, в изпълнение, от една страна, на LRAU, и от друга страна, на LUV, в нарушение съответно на Директиви
         93/37 и 2004/18.

      86      Формулираните от Комисията обвинения се отнасят само до процедурата за одобрение на ИПД при непряко управление, която в съответствие
         с разглежданата правна уредба включва делегиране от компетентния възлагащ орган на качеството на строителен предприемач на
         частноправен субект, избран с публична процедура в рамките на конкурентно възлагане, независимо дали той е собственик на съответните
         терени.

      87      В това отношение Комисията поддържа, че разглежданите договори за градоустрояване трябва да бъдат квалифицирани като „обществени
         поръчки за строителство“ и на това основание трябва да спазват изискванията, определени в Директива 93/37 и след това в Директива
         2004/18. Що се отнася до формулираните срещу LRAU твърдения за нарушения, това е видно от правното основание на иска, ограничено
         до нарушение само на Директива 93/37, а що се отнася до формулираните срещу LUV твърдения за нарушения — от допълнителното
         мотивирано становище, както Комисията отбелязва в исковата си молба и потвърждава в съдебното заседание.

      88      Що се отнася до понятието „обществени поръчки за строителство“ по смисъла на член 1, буква а) от Директива 93/37 и на член 1,
         параграф 2, буква б) от Директива 2004/18, следва да се отбележи, че то визира възмездните договори, сключени в писмена форма
         между, от една страна, един или няколко икономически оператори, и от друга страна, от един или няколко възлагащи органи, чийто
         обект е изпълнение или проектиране и изпълнение на строителни работи, свързани с една от дейностите, посочени в приложение
         II към Директива 93/37 и в приложение I към Директива 2004/18, или на строеж, определен в член 1, буква в) от Директива 93/37
         и в член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18, или извършване, независимо с какви средства, на строеж, отговарящ на
         изискванията на възлагащия орган.

      89      Освен това от шестнадесето съображение от Директива 92/50 и от съображение 10 от Директива 2004/18, във връзка съответно с
         член 1, буква а) от Директива 93/37 и член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18, следва, че един договор може да се
         разглежда като обществена поръчка за строителство само ако предметът му отговаря на определението, дадено в предходната точка,
         и ако това строителство, което е странична дейност и не съставлява предмета на договора, не може да обоснове класирането на
         договора като договор за обществена поръчка за строителство.

      90      Освен това от практиката на Съда следва, че когато един договор съдържа елементи, присъщи на обществена поръчка за строителство,
         както и елементи, присъщи на друг вид обществена поръчка, основният предмет на договора определя коя от директивите на Съюза
         относно обществените поръчки следва да се прилага по принцип (вж. в този смисъл Решение по дело Auroux и др., посочено по-горе,
         точка 37).

      91      Това определяне трябва да се осъществи с оглед на съществените задължения, които преобладават и които като такива характеризират
         обществената поръчка, като се разграничат от тези, които имат само страничен или допълнителен характер и са наложени от самия
         предмет на договора (Решение от 21 февруари 2008 г. по дело Комисия/Италия, C‑412/04, Сборник, стp. I‑619, точка 49).

      92      В конкретния случай трябва да се отбележи, че Комисията се ограничава само да изтъкне довода, че спорните договори за градоустройство
         трябва да бъдат квалифицирани като „обществени поръчки за строителство“, с мотива че по смисъла на член 1, буква в) от Директива
         93/37 и член 1, параграф 2, буква б) от Директива 2004/18 основният предмет на ИПД е „строеж“ за градоустрояване на два или
         повече поземлени имоти, в резултат на който се дава достъп до достъп до шосе по павиран път, до водоснабдяване и електроснабдяване,
         до отвеждане на отпадните води от бордюрите на тротоарите и на обществено осветление. В това отношение тя отбелязва, че предоставяните
         от строителния предприемач услуги, като например съставянето на техническата документация, изготвянето и управлението на проекта
         за преразпределяне на терените или, в рамките на LUV, избора на изпълнител, който ще извърши строителните работи, са спомагателни
         и допълващи.

      93      Следва също да се отбележи, че Кралство Испания отхвърля преценката на Комисията, според която ИПД трябвало да бъде квалифицирана
         като „строеж“ по смисъла на Директиви 93/37 и 2004/18, и твърди, че изпълнението на такъв строеж не е изключителната, нито
         дори основната цел на тази програма. В това отношение посочената държава членка изтъква, че строителният предприемач е и финансовият
         отговорник за изпълнението на строителните работи и че освен това му е възложено да извършва необходимите действия, за да
         гарантира, че операциите са безвъзмездни за администрацията, както и справедливото разпределение на свързаните с тях разходи
         и на съответните имотни постъпления между собствениците на терени за застрояване, които финансират тези операции. По-нататък
         тази държава членка поддържа, че въпросните договори трябва да бъдат квалифицирани като „концесии за услуги“ по смисъла на
         член 1, параграф 4 от Директива 2004/18.

      94      Следва обаче да се напомни, че според постоянната съдебна практика в рамките на производство за установяване на неизпълнение
         на задължения по член 226 ЕО задължение на Комисията е да докаже наличието на това неизпълнение. Всъщност тя е тази, която
         трябва да представи пред Съда необходимите доказателства, въз основа на които той да провери дали е налице това неизпълнение
         на задължения, без тя да може да се основава на каквато и да било презумпция (Решение от 27 януари 2011 г. по дело Комисия/Люксембург,
         C‑490/09, все още непубликувано в Сборника, точка 49 и цитираната съдебна практика).

      95      В това отношение и като се има предвид естеството на дейностите, възложени на строителния предприемач, се налага изводът,
         че въпреки направения от Кралство Испания анализ Комисията не се е постарала да докаже собствените си твърдения и да опровергае
         тези на държавата членка ответник чрез задълбочен преглед на този анализ.

      96      Всъщност изобщо не е установено, че строителните работи, състоящи се в свързването и включването на съответните терени към
         съществуващите мрежи на инфраструктурата, енергийните мрежи, мрежите за комуникация и за обществени услуги, представляват
         основният предмет на договора, сключен между органа на местната власт и строителния предприемач в рамките на ИПД при непряко
         управление. В действителност осъществяването на ИПД от строителния предприемач, както следва по-специално от точки 21 и 23
         от настоящото решение, включва дейности, които не могат да бъдат квалифицирани като „строителство“ по смисъла на директивите,
         посочени от Комисията в исковата молба, а именно изготвянето на план за развитие, предложението и управлението на проекта
         за съответното препарцелиране на терени, безвъзмездното получаване от администрацията на терени, предназначени за публична
         дейност и за изграждане на имоти, публична собственост на автономната област; управлението на промяната на правния статут
         на съответните терени или осъществяването на справедливото разпределяне между заинтересованите лица на разходите и постъпленията,
         както и операциите по финансиране и гарантиране на инвестиционните разходи, на строителните работи, на инсталациите и компенсациите,
         необходими за изпълнението на ИПД. Такъв е и случаят, когато строителният предприемач, както е уточнено в член 119, параграф 1
         от LUV, трябва да организира публичния конкурс за определяне на изпълнител на строителството, на когото се възлага изпълнението
         на градоустройствените строителни работи.

      97      Освен това следва да се приеме, че някои от включените в ИПД дейности, както в рамките на LRAU, така и на LUV, така както
         са изложени в предходната точка, по естеството си изглежда съответстват на дейностите, посочени в категория 12 от приложение
         I A към Директива 92/50 и приложение II A към Директива 2004/18, свързани с услугите, посочени съответно в член 1, буква a)
         от Директива 92/50 и член 1, параграф 2, буква г) от Директива 2004/18.

      98      Следователно Комисията не е доказала, че основният предмет на договора, сключен между общината и строителния предприемач,
         попада в обхвата на обществените поръчки за строителство по смисъла на Директива 93/37 или на Директива 2004/18, което е предварително
         условие, за да бъде установено твърдяното неизпълнение на задължения.

      99      От горното следва, че искът на Комисията трябва да бъде отхвърлен.

       По съдебните разноски
      100    По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник всяка страна, загубила делото, се осъжда да заплати съдебните разноски,
         ако има искане в този смисъл. След като Кралство Испания е направило искане за осъждане на Комисията и последната е загубила
         делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      1)      Отхвърля иска.
      2)      Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.
      Подписи
      *Език на производството: испански.


Решение на Съда (трети състав) от 7 юли 2005 г. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën срещу Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Искане за преюдициално заключение: Rechtbank te Amsterdam - Нидерландия. # Обществено осигуряване - Регламент (ЕИО) № 1408/71. # Дело C-227/03.


title: Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 6 ноември 2007 г. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN - Абсолютни основания за отказ - Описателен характер - Член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент (ЕО) № 40/94. # Дело T-28/06.

text:
      Дело T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар
      (марки и дизайни) (СХВП)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      Резюме на решението
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, които се състоят
            предимно от знаци или означения, които могат да служат за обозначаване на характерните особености на стока
      (член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 на Съвета)
      От гледна точка на средния немскоговорeщ потребител словният знак „VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN“, чиято регистрация се иска
         за „бира; минерални и газирани води и други безалкохолни напитки; плодови напитки и сокове; сиропи и други препарати за приготвяне
         на напитки; коктейли“ и за „алкохолни напитки (с изключение на бира)“, които спадат съответно към класове 32 и 33 по смисъла
         на Ницската спогодба, описва посочените в заявката за марка на Общността стоки по смисъла на член 7, параграф 1, буква в)
         от Регламент № 40/94 относно марката на Общността.

      Всъщност мотото ясно се отнася за чистотата и съвършенството на основните съставки на напитките, и по-специално на използваната
         вода. Впрочем чистотата и съвършенството на основните съставки имат особено значение за стоките, които спадат към класове
         32 и 33. Относно минералните води изначалното съвършенство на използваната изворна вода е решаващ фактор за определяне качеството
         на напитката както по отношение на вкуса, така и по отношение на здравословността. За плодовите сокове, бирите и другите алкохолни
         напитки, произходът на техните основни съставки също е фактор с голямо значение за определяне на качеството на тези стоки.

      Поради това думите, поотделно или в съчетание, се отнасят пряко и ясно за характерните особености на съответните стоки. Основателно
         може да се приеме, че чистотата и изначалното съвършенство на базисните съставки са характерни особености, които се вземат
         предвид при избора от страна на съответния потребител. Следователно от гледна точка на съответните потребители съществува
         достатъчно пряка и конкретна връзка между съответното словосъчетание и стоките, които спадат към класове 32 и 33.

      (вж. точки 37—40)
РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (първи състав)
      6 ноември 2007 година(*)

      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN“ — Абсолютни основания за отказ — Описателен характер — Член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент (ЕО) № 40/94“
      По дело T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, установено в Duisburg (Германия), за което се явяват адв. W. Kellenter и адв. A. Lambrecht, avocats,

      жалбоподател,
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП), за която се явява г‑н G. Schneider, в качеството на представител,

      ответник,
      с предмет жалба, подадена срещу решението на втори апелативен състав на СХВП от 17 ноември 2005 г. (преписка R 1179/2004‑2),
         относно заявка за регистрация на словната марка „VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN“ като марка на Общността,

      ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪДНА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (първи състав),

      състоящ се от: г‑н J. D. Cooke, председател, г‑жа I. Labucka и г‑н M. Prek, съдии,
      секретар: г‑жа K. Andová, администратор,
      предвид жалбата, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 24 януари 2006 г.,
      предвид писмения отговор, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 13 април 2006 г.,
      след съдебното заседание от 15 май 2007 г.,
      постанови настоящото
      Решение
       Обстоятелства, предхождащи спора
      1        На 8 август 2002 г. жалбоподателят подава заявка за марка на Общността до Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки
         и дизайни) (СХВП) съгласно изменения Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността
         (ОВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146).

      2        Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN“.

      3        Стоките, за които се иска регистрацията, спадат към класове 32 и 33 по смисъла на Ницската спогодба относно Международната
         класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и допълнена, и отговарят за всеки
         от тези класове на следното описание:

      –        „бира; минерални и газирани води и други безалкохолни напитки; плодови напитки и сокове; сиропи и други препарати за приготвяне
         на напитки; коктейли“, които спадат към клас 32,

      –        „алкохолни напитки (с изключение на бира)“, които спадат към клас 33.
      4        С решение от 20 октомври 2004 г. проверителят отхвърля заявката за регистрация съгласно член 38 от Регламент № 40/94 с мотива,
         че словният знак е лишен от всякакъв отличителен характер.

      5        На 20 декември 2004 г. жалбоподателят подава жалба пред СХВП съгласно членове 57—62 от Регламент № 40/94 срещу решението на
         проверителя.

      6        С решение от 17 ноември 2005 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“), втори апелативен състав отхвърля жалбата с мотива,
         че въпросният знак е описателен и поради това попада в хипотезата на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94.

       Искания на страните
      7        Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:

      –        да отмени обжалваното решение,
      –        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
      8        СХВП иска от Първоинстанционния съд:

      –        да отхвърли жалбата,
      –        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
       От правна страна
      9        Жалбоподателят изтъква две правни основания за отмяна, изведени от нарушение съответно на член 7, параграф 1, буква в) и член 7,
         параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.

       Доводи на страните
      10      Относно правното основание, изведено от нарушението на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, жалбоподателят твърди,
         че заявената марка не е съставена изключително от означения, които описват основните характерни особености на стоките, за
         които е поискана регистрацията.

      11      В тази връзка жалбоподателят поддържа, на първо място, че спорният словен знак е плод на необичайно и индивидуално творчество
         и не представлява обикновено словосъчетание в немския език.

      12      На следващо място, жалбоподателят изтъква, че що се отнася до посочените стоки, не съществува настояща или бъдеща необходимост
         от запазване на възможността за свободно ползване на това мото. Всъщност както словосъчетанието в неговата цялост, така и
         различните му елементи, обикновено не били използвани за означаване на напитки, и по-конкретно минерални води.

      13      На последно място, жалбоподателят се позовава на двусмисления характер на спорното мото на немски език. Той произтичал от
         абстрактния характер на думата „ursprung“ и различните тълкувания, на които тя можела да бъде предмет в контекста на съответните
         стоки, както и от двусмисления характер и липсата на ясно значение на термина „vollkommen“ в контекста на напитките. Следователно
         словосъчетанието „vom ursprung her vollkommen“ било също лишено от ясно и напълно описателно значение. Освен това най-важните
         думи от мотото не описвали пряко и ясно някои основни характерни особености на посочените стоки, нито поотделно, нито в съчетание.

      14      СХВП поддържа, на първо място, че за целите на преценката на описателния характер на знака е достатъчно този знак да може
         да бъде използван на пазара или в ежедневния език, а не да бъде действително използван.

      15      На следващо място, СХВП подчертава, че следвало да се откаже регистрация на знака, ако поне едно от неговите значения обозначава
         характерна особеност на съответните стоки или услуги. Впрочем най-важните думи от знака в конкретния случай имали ясно значение
         в контекста на мотото, а именно, че стоките, които този знак обозначава, били съвършени по произхода си.

      16      На последно място, в концептуален план СХВП счита, че въпросът дали от икономическа гледна точка характерните особености на
         стоките, които могат да бъдат описани, са основни или допълнителни не е от значение. В настоящия случай качеството на основните
         съставки било описано като отлично. Следователно не било необходимо да се установява дали това качество служи на потребителя
         за основен критерий при избора на стоките или дали позоваването на качеството не описва някои основни характерни особености
         на последните. За да се приложи разпоредбата на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, било достатъчно мотото
         в неговата цялост да бъде разбираемо на пръв поглед за съответния потребител, в съзнанието на който то има значението на указание
         за качество, а именно за отлично качество по произход.

       Съображения на Първоинстанционния съд
      17      Съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 отказва се регистрация на „марките, които се състоят предимно от
         знаци или от означения, които могат да служат в търговията, за да се означи вида, качеството, количеството, предназначението,
         стойността, географския произход или момента на производство на стоките, или на предоставянето на услуга, или други техни
         характерни особености“.

      18      Като забранява регистрацията на такива знаци, този член преследва цел от общ интерес, която изисква знаците или означенията,
         които описват характерните особености на стоки или услуги, за които е поискана регистрация, да могат да бъдат свободно използвани
         от всички. Следователно този член възпрепятства възможността тези знаци или означения да бъдат запазени само за едно предприятие,
         което ги е регистрирало като марка (Решение на Съда от 23 октомври 2003 г. по дело СХВП/Wrigley, C‑191/01 P, Recuil, стр. I‑12447,
         точка. 31).

      19      Освен това знаците, посочени в член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, се считат за негодни да осъществяват основната
         функция на марката, а именно да установяват търговския произход на стоката или услугата, за да дадат възможност по този начин
         на потребителя, който придобива обозначената с марката стока или услуга, при едно последващо придобиване да направи същия
         избор, ако опитът му се окаже положителен, или да направи друг избор, ако опитът се окаже отрицателен (Решение на Първоинстанционния
         съд от 27 февруари 2002 г. по дело Ellos/СХВП (ELLOS), T‑219/00, Recueil, стр. II‑753, точка 28 и Решение на Първоинстанционния
         съд от 27 ноември 2003 г. по дело Quick/СХВП (Quick), T‑348/02, Recueil, стр. II‑5071, точка 28).

      20      Знаците или означенията, посочени в член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 са следователно само тези, които при
         нормална от гледна точка на потребителя употреба могат да служат пряко или чрез споменаване на една от нейните съществени
         характерни особености за обозначаване на стока или услуга, като тази, за която се иска регистрация (Решение на Съда от 20 септември
         2001 г. по дело Procter & Gamble/СХВП, C‑383/99 P, Recueil, стр. I‑6251, точка 39). Следователно преценката на описателния
         характер на един знак може да бъде направена само, от една страна, от гледна точка на съответните стоки или услуги, и от друга
         страна, от гледна точка на разбирането, което имат за него съответните потребители (Решение на Първоинстанционния съд от 16 март
         2006 г. по дело Telefon & Buch/СХВП – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, Recueil, стр. II‑835, точка 90).

      21      На последно място, следва да се напомни, че критериите, установени от съдебната практика за определяне дали словна марка,
         съставена от няколко словни елемента, е описателна или не, са идентични на тези, прилагани при словен знак, съставен само
         от един словен елемент.

      22      В настоящия случай стоките, посочени в заявката за регистрация на марка, са алкохолни и безалкохолни напитки, които спадат
         към класове 32 и 33. Става въпрос за стоки за ежедневна употреба, които са насочени към широк кръг от потребители и се разпространяват
         не само посредством търговията на дребно (супермаркети, търговски центрове или големи магазини) или специализираната търговия
         и специализираните продажби по пощата, но също и в ресторанти и кафенета. Следователно апелативният състав е приел правилно,
         че трябва да бъде взета предвид гледната точка на средният потребител, който е относително осведомен и в разумни граници е
         наблюдателен и съобразителен (вж. в този смисъл Решение на Съда от 22 юни 1999 г. по дело Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97,
         Recueil, стр. I‑3819, точка 26 и Решение на Първоинстанционния съд от 7 юни 2001 г. по дело DKV/СХВП (EuroHealth), T‑359/99,
         Recueil, стр. II‑1645, точка 27).

      23      От друга страна, тъй като въпросният словен знак е съставен от думи на немски език, съответните потребители, към които той
         е насочен, са немскоговорещи. Поради това в приложение на член 7, параграф 2 от Регламент № 40/94 съответните потребители,
         по отношение на които следва да се прецени абсолютното основание за отказ, са средните немскоговорещи потребители (в този
         смисъл вж. Решение на Първоинстанционния съд по дело ELLOS, посочено по-горе, точка 31 и Решение на Първоинстанционния съд
         от 12 януари 2005 г. по дело Deutsche Post EURO EXPRESS/СХВП (EUROPREMIUM), T‑334/03, Recueil, стр. II‑65, точка 28).

      24      Що се отнася до значението на израза „vom ursprung her vollkommen“, от точки 34—40 на обжалваното решение, както и от обясненията,
         дадени от СХВП в писмения ѝ отговор и в хода на съдебното заседание, е видно, че този знак изразява по напълно ясен начин,
         че стоките, които обозначава са съвършени по произхода си, т. е. още от самото начало, и че следователно са несравними, безупречни
         и не се нуждаят от никакво обработване или подобряване. По този начин мотото ясно посочва, че високото качество на стоката
         се основава на качеството на оригиналната стока. Всъщност СХВП счита, че в това мото съществителното „ursprung“ насочва към
         източника, към произхода, докато прилагателното „vollkommen“ изтъква съвършенството, следователно най-високото качество.

      25      Относно естеството на връзката, която съществува между мотото и съответните стоки, апелативният състав счита, че алкохолните
         и безалкохолните напитки, които то обозначава, както и основните съставки и препаратите за приготвянето им, имат качеството
         да бъдат съвършени по произхода си, т.е. още от източника или от мястото на произход.

      26      Като се вземе предвид самия знак, стоките, за които регистрацията е поискана и разбирането на този знак от съответните потребители,
         преценката на апелативният състав за описателния характер на заявената марка е правилна.

      27      На първо място, що се отнася до твърдението на жалбоподателя, основано на необичайния характер на спорното словосъчетание,
         който е доказан по-специално с факта, че при търсене в Интернет не се намира никакво срещане на израза „vom ursprung her vollkommen“,
         не може да окаже влияние върху тази преценка.

      28      Всъщност, от една страна, това мото е граматически правилно и не представлява необичайно или удивяващо словосъчетание на немски
         език. От друга страна, от съдебната практика е видно, че за да се откаже регистрация на основание на член 7, параграф 1, буква в)
         от Регламент № 40/94 не е необходимо посочените в този член знаци и означения, съставящи марката, към момента на заявката
         за регистрация да бъдат действително използвани за описание на стоките или услугите, за които заявката е подадена, или на
         характерните особености на тези стоки или услуги. Достатъчно е, както дори посочва буквата на тази разпоредба, тези знаци
         и означения да могат да бъдат използвани с такава цел (Решение на Съда от 12 февруари 2004 г. по дело Koninklijke KPN Nederland,
         C‑363/99, Recueil, стр. I‑1619, точка 97, Решение на Съда по дело СХВП/Wrigley, посочено по-горе, точка 32 и Определение на
         Съда от 5 февруари 2004 г. по дело Telefon & Buch/СХВП, C‑326/01 P, Recueil, стр. I‑1371, точка 28).

      29      На второ място, жалбоподателят погрешно поддържа, че по отношение на израза „vom ursprung her vollkommen“ липсва необходимост
         от запазване на възможността за свободно ползване с мотива, че това словосъчетание не било обичайно за обозначаване на напитки.

      30      Необходимо е все пак да се подчертае, че важните думи, които съставят заявената марка, са били вече използвани в мото за напитки.
         СХВП посочва в тази връзка следните примери: „vollkommener genuß“ на Efes Pilsener, „gerolsteiner. einfach vollkommen“ на
         Gerolsteiner, „in jeder weise vollkommen“ на Jacobs Kaffee, „ursprung des biers“ на Weihenstephan или още „so gesund wie sein
         ursprung“ на Volvic. Фактът, че не е могъл да бъде посочен нито един пример за мото, което да обединява двете важни думи,
         съставящи спорния знак, не оказва влияние върху заключението на СХВП относно съществуването на необходимост от запазване на
         възможността за свободно ползване. От съдебната практика, посочена в точка 28 по-горе, е видно, че е достатъчно тези знаци
         и означения да могат да бъдат използвани за описателни цели.

      31      Освен това следва да се напомни, че Съдът е приел, че прилагането на член 3, параграф 1, буква в) от Първа Директива 89/104/ЕИО
         на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките (OВ L 40, 1989
         г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92), чиято редакция е идентична на тази на
         член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, не зависи от съществуването на конкретна, настояща и сериозна необходимост
         от запазване на възможността за свободно ползване (Решение на Съда от 4 май 1999 г. по дело Windsurfing Chiemsee, C‑108/97
         и C‑109/97, Recueil, стр. I‑2779, точка 35; Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело DaimlerChrysler/СХВП
         (CARCARD), T‑356/00, Recueil, стр. II‑1963, точка 27). С оглед прилагането на посочения член 7, параграф 1, буква в) е необходимо
         единствено да се разгледа, въз основа на релевантното значение на разглеждания словен знак, дали от гледна точка на съответните
         потребители съществува достатъчно пряка и конкретна връзка между знака и стоките или услугите, за които е поискана регистрацията
         (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 20 юли 2004 г. по дело Lissotschenko и Hentze/СХВП (LIMO), T‑311/02, Recueil, стр. II‑2957,
         точка 30 и цитираната съдебна практика).

      32      На трето място, твърдението на жалбоподателя, че както изразът в неговата цялост, така и елементите, които го съставят, са
         двусмислени, подлежат на тълкуване, могат да бъдат разбрани по много начини и поради това нямат ясно и определено значение,
         не е релевантно. Всъщност като се вземат предвид стоките и услугите, за които е поискана регистрацията, значението, прието
         от апелативния състав, е правилно. Следва да се напомни, от една страна, че за да се приложи член 7, параграф 1, буква в)
         от Регламент № 40/94, е достатъчно словният знак, в поне едно от своите възможни значения, да обозначава характерна особеност
         на съответните стоки или услуги (в този смисъл и по аналогия вж. Решение по дело Koninklijke KPN Nederland, посочено по-горе
         точка 32). От друга страна, при съставна словна марка следва да се вземе предвид релевантното значение на същата, установено
         въз основа на всички елементи, от които тя е съставена, а не само въз основа на един от тези елементи.

      33      В тази връзка, ако думата „ursprung“ може да има няколко значения, то тя има ясно значение в контекста на това мото, а именно
         това на „източник“ или „произход“. Аналогично, макар терминът „vollkommen“ да може да се чете както като прилагателно, така
         и като наречие, в рамките на мотото той не може да бъде схванат по друг начин, освен като прилагателно. Така доводът на жалбоподателя,
         съгласно който изразът в неговата цялост бил двусмислен, се основава единствено на описанието на възможните значения на отделните
         елементи, които го съставят.

      34      В тази връзка семантичното тълкуване на заявената марка, извършено от СХВП, се потвърждава от резултата от проведеното от
         жалбоподателя търсене в Интернет, на което последният се позовава във връзка с второто си правно основание. Става дума за
         израза „wasser muss vom ursprung her vollkommen sein“ (водата трябва да бъде съвършена по произхода си), който произлиза от
         интернет страница за стоките, предлагани на пазара от самия жалбоподател. Следователно изразът по никакъв начин не е двусмислен.

      35      Освен това жалбоподателят поддържа погрешно, че мотото не можело да има значение в съзнанието на съответния потребител, тъй
         като не съществуват вода, бира, лимонада или дори плодов сок, съвършени поради своя произход, тъй като тези различни стоки
         трябва по необходимост да преминат различни процеси на филтриране, пречистване, микробиологично обработване и газиране или
         дори ферментация, преди да бъдат бутилирани. Всъщност в рамките на преценката на абсолютното основание за отказ по член 7,
         параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, въпросът дали значението на заявената марка има технически смисъл не е релевантен.

      36      На последно място, Първоинстанционният съд счита, че концептуалното съдържание на заявената марка представлява достатъчно
         пряко и конкретно позоваване на характерните особености на стоките, обхванати от заявката за регистрация, т. е. алкохолни
         и безалкохолни напитки, които спадат към класове 32 и 33.

      37      Всъщност мотото ясно се отнася за чистотата и съвършенството на основните съставки на напитките, и по-специално на използваната
         вода. Впрочем чистотата и съвършенството на основните съставки имат особено значение за стоките, които спадат към класове 32
         и 33. Относно минералните води изначалното съвършенство на използваната изворна вода е решаващ фактор за определяне качеството
         на напитката както по отношение на вкуса, така и по отношение на здравословността. За плодовите сокове, бирите и другите алкохолни
         напитки, произходът на техните основни съставки също е фактор с голямо значение за определяне на качеството на тези стоки.

      38      Поради това Първоинстанционният съд счита, че думите, поотделно или в съчетание, се отнасят пряко и ясно за характерните особености
         на съответните стоки и следователно жалбоподателят погрешно твърди, че знакът насочва най-много към съвсем общо положително
         възприятие или чувство.

      39      Следва да се допълни, че основателно може да се приеме, че чистотата и изначалното съвършенство на базисните съставки са характерни
         особености, които се вземат предвид при избора от страна на съответния потребител.

      40      Следователно от гледна точка на съответните потребители съществува достатъчно пряка и конкретна връзка между съответното словосъчетание
         и стоките, които спадат към класове 32 и 33.

      41      При тези условия е видно, че жалбоподателят не е изтъкнал никакъв довод, който да обоснове отмяната на обжалваното решение,
         в което апелативният състав отказва регистрация на заявената марка поради нейния описателен характер.

      42      Следователно първото правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, трябва
         да бъде отхвърлено.

      43      При тези условия второто правно основание, изведено от нарушаване на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 не
         следва да бъде разгледано. Всъщност съгласно добре установената съдебна практика е достатъчно да се прилага едно от абсолютните
         основания за отказ, изброени в член 7, параграф 1 от Регламент № 40/94, за да не може знакът да бъде регистриран като марка
         на Общността (Решение на Съда от 19 септември 2002 г. по дело DKV/СХВП, C‑104/00 P, Recueil, стр. I‑7561, точка 29; Решение
         на Първоинстанционния съд от 26 октомври 2000 г. по дело Community Concepts/СХВП (Investorworld), T‑360/99, Recueil, стр. II‑3545,
         точка 26; Решение на Първоинстанционния съд от 31 януари 2001 г. по дело Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/СХВП (Giroform),
         T‑331/99, Recueil, стр. II‑433, точка 30; Решение на Първоинстанционния съд от 20 ноември 2002 г. по дело Bosch/СХВП (Kit
         Pro и Kit Super Pro), T‑79/01 и T‑86/01, Recueil, стр. II‑4881, точка 36 и Решение по дело LIMO, посочено по-горе, точка 49).

      44      Освен това съгласно съдебната практика словна марка, която описва характерните особености на стоките или услугите по смисъла
         на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, по тази причина е задължително лишена от отличителен характер, що се
         отнася до  тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент (Решение на Първоинстанционния
         съд от 12 януари 2005 г. по дело Wieland‑Werke/СХВП (SnTEM, SnPUR, SnMIX), T‑367/02—T‑369/02, Recueil, стр. II‑47, точка 46
         и Решение на Първоинстанционния съд от 10 октомври 2006 г по дело PTV/СХВП (map&guide), T‑302/03, Recueil, стр. ІІ‑4039, точки 33
         и 34; по аналогия вж. Решение на Съда от 12 февруари 2004 г. по дело Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, стр. I‑1699, точка 19).

      45      Следователно жалбата следва да се отхвърли.

       По съдебните разноски
      46      Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, загубилата делото страна се осъжда да заплати
         съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като ищецът е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати
         разноските в съответствие с искането на СХВП.

      По изложените съображения,
      ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (първи състав)
      реши:
      1)      Отхвърля жалбата.
      2)      Осъжда RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG да заплати съдебните разноски.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 6 ноември 2007 година.

               Секретар

                     Председател

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Език на производството: немски.


Решение на Съда от 6 април 1995 г. # Radio Telefis Eireann (RTE) и Independent Television Publications Ltd (ITP) срещу Комисия на Европейските общности. # Конкуренция - Злоупотреба с господстващо положение. # Съединени дела C-241/91 P и C-242/91 P.


Решение на Съда (пети състав) от 24 март 1993 г. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques и други срещу Комисия на Европейските общности. # Дело C-313/90.


Решение на Съда (първи състав) от 4 февруари 1987 г. # Horst Pressler-Hoeft срещу Сметна палата на Европейските общности. # Дело 302/85.


title: Решение на Съда (голям състав) от 11 септември 2007 г. # Maria-Luise Lindorfer срещу Съвет на Европейския съюз. # Обжалване - Длъжностни лица - Прехвърляне на пенсионни права - Професионална дейност преди постъпване на служба за Европейските общности - Изчисляване на годините стаж за пенсиониране - Член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника - Общи разпоредби за привеждане в действие - Принцип за забрана на дискриминацията - Принцип за равно третиране. # Дело C-227/04 P.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
      11 септември 2007 година
      Дело C-227/04 P
      Marie-Luise Lindorfer
      срещу
      Съвет на Европейския съюз
      „Обжалване — Длъжностни лица — Прехвърляне на пенсионни права — Професионална дейност преди постъпване на служба в Общностите — Изчисляване на годините осигурителен стаж — Член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника — Общи разпоредби за прилагане — Принцип на недопускане на дискриминация — Принцип на равно третиране“
      Предмет: Жалба срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 18 март 2004 г. по дело Lindorfer/Съвет (T‑204/01,
         RecFP, стр. I‑A‑83 и II‑361), с която се иска отмяна на посоченото решение

      Решение: Частична отмяна на решението и отхвърляне на жалбата в останалата ѝ част.

      Резюме
      1.        Длъжностни лица — Пенсии — Пенсионни права, придобити преди постъпване на служба в Общностите — Прехвърляне към общностната
            схема
      (член 1а, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица; член 11, параграф 2 от приложение VIII)
      2.        Длъжностни лица — Пенсии — Пенсионни права, придобити преди постъпване на служба в Общностите — Прехвърляне към общностната
            схема
      (член 77 от Правилника за длъжностните лица; член 2, член 5 и член 11, параграф 2 от приложение VIII)
      3.        Длъжностни лица — Пенсии — Пенсионни права, придобити преди постъпване на служба в Общностите — Прехвърляне към общностната
            схема
      (член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника за длъжностните лица)
      1.        Използването на различни фактори в зависимост от пола за изчисление на допълнителните години осигурителен стаж в случай на
         прехвърляне към общностната схема на пенсионните права, придобити от длъжностно лице на основание професионална дейност, предхождаща
         неговото постъпване на служба в Общностите, представлява дискриминация, основана на пола, която не е оправдана от необходимостта
         да се осигури добро финансово управление на общностната пенсионноосигурителна схема. Всъщност от една страна, член 1а, параграф 1
         от Правилника предвижда, че длъжностните лица имат право при прилагане на Правилника на равно третиране без оглед на пола,
         а от друга страна, еднаквият размер на вноските, приспадани от заплатата на длъжностните лица от мъжки и от женски пол, не
         засяга доброто финансово управление на пенсионноосигурителната схема, тъй като фактът, че същото равновесие може да се постигне
         с актюерски стойности, които са приложими и за двата пола, се доказва и от обстоятелството, че институциите впоследствие са
         решили да използват такива стойности.

      2.        Длъжностно лице, което постъпва на служба в общностна институция, след като през определен период е правило вноски към определена
         пенсионноосигурителна схема, не се намира в сходно положение с длъжностно лице, наето в началото на професионалната си кариера
         и правило оттогава вноски към общностната пенсионноосигурителна схема чрез удръжки от заплатата си, и следователно не може
         да твърди, че е подложено на неравно третиране по отношение на последното. Всъщност след като размерът на пенсията на длъжностното
         лице, наето в началото на професионалната му кариера, не се определя по никакъв начин от общия размер на вноските, направени
         по време на годините на служба, тъй като от една страна, зависи от завършването на кариерата на длъжностното лице на служба
         в Общностите, отразено в неговата последна заплата, а от друга страна, от продължителността на неговата служба в Общностите,
         в замяна на това размерът на пенсията на длъжностното лице, което е правило вноски към национална пенсионноосигурителна схема
         преди да постъпи на служба в Общностите, се определя от последната му заплата и от продължителността на дейността му на служба
         в Общностите, към което се прибавят годините осигурителен стаж, определени в зависимост от внесения капитал при прехвърлянето
         на по-рано придобити пенсионни права. Не са обаче съпоставими величини паричната сума, която това длъжностно лице внася в
         общностния бюджет, и периодът, през който то е на служба в общностните институции.

      3.        Общностите разполагат с широки правомощия за преценка при определяне на елементите на системата за превръщане в единна валута
         на преведените от националните пенсионноосигурителни фондове суми в други валути на основание на пенсионните права, придобити
         от длъжностните лица преди постъпването им на служба в Общностите.