title: Дело C-925/19: Преюдициално запитване от Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Унгария), постъпило на 18 декември 2019 г. — SA и SA junior/Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/20

      Преюдициално запитване от Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Унгария), постъпило на 18 декември 2019 г. — SA и SA junior/Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság
      (Дело C-925/19)
      (2020/C 161/28)
      Език на производството: унгарски

         Запитваща юрисдикция

      Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

         Страни в главното производство

         Жалбоподатели: SA и SA junior

         Ответници: Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság и Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság

         Преюдициални въпроси

      1.   [ново основание за недопустимост]
      Могат ли разпоредбите относно недопустимите молби на член 33 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година (1) относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (преработен текст) (наричана по-нататък „Директивата за процедурите“) да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която молбата в процедура за предоставяне на убежище е недопустима, когато молителят е пристигнал в Унгария през държава, в която не е изложен на преследване или на опасност от тежки посегателства, или в която е гарантирана адекватна закрила?
      2.   [провеждане на процедура за предоставяне на убежище]

                  a)

                  Трябва ли член 6 и член 38, параграф 4 от Директивата за процедурите, както и съображение 34 от нея, което възлага задължение за разглеждане на молбите за международна закрила, във връзка с член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) да се тълкуват в смисъл, че компетентният орган в областта на убежището на дадена държава членка трябва да осигури на молителя възможност да инициира процедура за предоставяне на убежище, в случай че не е разгледал по същество молбата за убежище, изтъквайки основанието за недопустимост, посочено в първия преюдициален въпрос, и впоследствие е разпоредил връщането на молителя в трета държава, която обаче отказва да го приеме?

                  б)

                  При утвърдителен отговор на преюдициален въпрос 2а), какво е точното съдържание на това задължение? Предполага ли това задължение да се осигури възможност за подаване на нова молба за убежище изключване на неблагоприятните последици на последващите молби, уредени в член 33, параграф 2, буква г) и в член 40 от Директивата за процедурите, или означава служебно образуване или провеждане на процедура за предоставяне на убежище?

                  в)

                  При утвърдителен отговор на преюдициален въпрос 2а), имайки предвид също така член 38, параграф 4 от Директивата за процедурите, може ли държавата членка — без да има промяна във фактическото положение — отново да разгледа въпроса за недопустимостта на молбата в рамките на тази нова процедура (при което тя би могла да приложи всеки вид процедура, предвидена в глава III, например да се позове отново на основание за недопустимост), или трябва да разгледа молбата за убежище по същество по отношение на страната на произход?

                  г)

                  Следва ли от член 33, параграф 1 и параграф 2, букви б) и в), както и от членове 35 и 38 от Директивата за процедурите, във връзка с член 18 от Хартата, че обратното приемане от трета държава е едно от кумулативните условия за прилагането на основанието за недопустимост, тоест за приемането на решение на това основание, или е достатъчно да се провери дали това условие е изпълнено към момента на изпълнението на такова решение?

            3.   [зоната за изчакване като място за задържане в рамките на процедурата за предоставяне на убежище]
      Следните въпроси са релевантни, ако съгласно отговора на втория преюдициален въпрос следва да се проведе процедура за предоставяне на убежище.

                  a)

                  Трябва ли член 43 от Директивата за процедурите да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която разрешава задържането на молителя в зона за изчакване в продължение на повече от четири седмици?

                  б)

                  Трябва ли член 2, буква з) от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (преработен текст) (наричана по-нататък „Директивата за приемането“) (2), приложима по силата на член 26 от Директивата за процедурите, във връзка с член 6 и член 52, параграф 3 от Хартата да се тълкува в смисъл, че настаняването в зона за изчакване при обстоятелства като тези в главното производство (зона, която не може да бъде доброволно напусната по законосъобразен начин в никоя посока) за период, по-дълъг от четирите седмици, споменати в член 43 от Директивата за процедурите, съставлява „задържане“?

                  в)

                  Съвместимо ли е с член 8 от Директивата за приемането, приложима по силата на член 26 от Директивата за процедурите, обстоятелството, че молителят е задържан за период, по-дълъг от четирите седмици, споменати в член 43 от Директивата за процедурите, само защото не може да задоволява потребностите си (жилище и издръжка), тъй като не разполага с материални средства за това?

                  г)

                  Съвместимо ли е с членове 8 и 9 от Директивата за приемането, приложими по силата на член 26 от Директивата за процедурите, обстоятелството, че настаняването, съставляващо фактическо задържане за период, по-дълъг от четирите седмици, споменати в член 43 от Директивата за процедурите, не е било разпоредено чрез решение за задържане, че не е гарантирана възможност за оспорване на законосъобразността на задържането и на неговото продължаване, че фактическото задържане се осъществява, без да са анализирани необходимостта и пропорционалността му или възможни алтернативи, и че точната му продължителност е неопределена, като не е ясен и моментът на прекратяването му?

                  д)

                  Може ли член 47 от Хартата да се тълкува в смисъл, че когато съд на държава членка е изправен пред очевиден случай на незаконно задържане, той може като временна мярка до приключване на съдебното производство да задължи съответния орган да определи за гражданина на трета страна място на оставане, което да се намира извън зоната за изчакване и което да не представлява място за задържане?

            4.   [зоната за изчакване като място за задържане в рамките на процедурите от компетентността на полицейските служби по въпросите на чужденците]
      Следните въпроси са релевантни, ако съгласно отговора на втория преюдициален въпрос не следва да се проведе процедура за предоставяне на убежище, а процедура от компетентността на полицейските служби по въпросите на чужденците.

                  a)

                  Трябва ли съображения 17 и 24, както и член 16 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (наричана по-нататък „Директивата за връщането“) (3), във връзка с член 6 и член 52, параграф 3 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че настаняването в зона за изчакване при обстоятелства като тези в главното производство (зона, която не може да бъде доброволно напусната по законосъобразен начин в никоя посока) представлява „лишаване от свобода“ по смисъла на тези разпоредби?

                  б)

                  Съвместимо ли е със съображение 16 и с член 15, параграф 1 от Директивата за връщането във връзка с член 6 и член 52, параграф 3 от Хартата обстоятелството, че молителят от трета страна е задържан само защото му е наложена мярка за връщане и защото не разполага с материални средства за задоволяване на потребностите си (жилище и издръжка)?

                  в)

                  Съвместимо ли е със съображение 16 и с член 15, параграф 2 от Директивата за връщането във връзка с член 6, член 47 и член 52, параграф 3 от Хартата обстоятелството, че настаняването, което съставлява фактическо задържане, не е било разпоредено чрез решение за задържане, че не е гарантирана възможност за оспорване на законосъобразността на задържането и на неговото продължаване и че фактическото задържане се осъществява, без да са анализирани необходимостта и пропорционалността му или възможни алтернативи?

                  г)

                  Може ли член 15, параграфи 1 и 4—6, както и съображение 16 от Директивата за връщането, във връзка с членове 1, 4, 6 и 47 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че не допускат задържането да се осъществява, без да са определени точната му продължителност и моментът на прекратяването му?

                  д)

                  Може ли правото на Съюза да се тълкува в смисъл, че когато съд на държава членка е изправен пред очевиден случай на незаконно задържане, той може като временна мярка до приключване на съдебното производство да задължи съответния орган да определи за гражданина на трета страна място на оставане, което да се намира извън зоната за изчакване и което да не представлява място за задържане?

            5.   [ефективна съдебна защита, що се отнася до решението за изменение на държавата на връщане]
      Трябва ли член 13 от Директивата за връщането, съгласно който засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва „решенията, свързани с връщане“, във връзка с член 47 от Хартата да се тълкува в смисъл, че когато предвиденото във вътрешното законодателство обжалване не е ефективно, съдебен орган трябва да осъществи контрол — поне веднъж — във връзка с жалбата срещу решението, с което се изменя държавата на връщане?

         (1)  ОВ L 180, 2013 г., стр. 60.

         (2)  ОВ L 180, 2013 г., стр. 96.

         (3)  ОВ L 348, 2008 г., стр. 98.


title: Дело C-932/19: Преюдициално запитване от Győri Ítélőtábla (Унгария), постъпило на 20 декември 2019 г. — J.Z./OTP Jelzálogbank Zrt. И др.

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/22

      Преюдициално запитване от Győri Ítélőtábla (Унгария), постъпило на 20 декември 2019 г. — J.Z./OTP Jelzálogbank Zrt. И др.
      (Дело C-932/19)
      (2020/C 161/29)
      Език на производството: унгарски

         Запитваща юрисдикция

      Győri Ítélőtábla (Апелативен съд на Дьор, Унгария)

         Страни в главното производство

         Жалбоподател във въззивното производство: J.Z.

         Ответници: OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt., OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt.

         Преюдициален въпрос

      Допуска ли член 6, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета относно неравноправните клаузи в потребителските договори (1) разпоредба от националното право, която в потребителските договори за заем обявява за нищожни — освен ако не са индивидуално договорени — клаузите, по силата на които кредитна институция прилага курс „купува“ при отпускането на средствата, предназначени за придобиването на вещта, с оглед на което е сключен договорът за заем или лизинг, а за погасяването прилага курс „продава“ или друг обменен курс, различен по вид от курса, по който са отпуснати средствата, и замества нищожните клаузи, както по отношение на отпускането, така и на погасяването с разпоредба, според която се прилага официалният обменен курс, определен от Националната банка на Унгария за съответната валута, без да се разглежда дали с оглед на всички клаузи на договора посочената разпоредба действително защитава потребителя от особено неблагоприятни последици и без да се даде възможност на потребителя да изрази волята си дали желае да се ползва от защитата на тази законова разпоредба?

         (1)  ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273.


title: Дело C-10/20: Преюдициално запитване от Amtsgericht Düsseldorf (Германия), постъпило на 10 януари 2020 г. — Flightright GmbH/Eurowings GmbH

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/23

      Преюдициално запитване от Amtsgericht Düsseldorf (Германия), постъпило на 10 януари 2020 г. — Flightright GmbH/Eurowings GmbH
      (Дело C-10/20)
      (2020/C 161/30)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Amtsgericht Düsseldorf

         Страни в главното производство

         Ищец: Flightright GmbH

         Ответник: Eurowings GmbH

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Трябва ли разпоредбите за обезщетението в случай на отмяна на полета съгласно член 5 във връзка с член 7 от Регламент № 261/2004 (1) да се тълкуват в смисъл, че пътниците, които вследствие на премаршрутиране се превозват към крайния пункт на пристигане повече от един час преди планираното начало на полета и така пристигат с алтернативния полет в този краен пункт по-рано, отколкото щяха да пристигнат с планирания (отменения) полет, получават обезщетение вследствие на съответно прилагане на член 7 от Регламента?

                  2)

                              a)

                              При утвърдителен отговор на първия въпрос: може ли тогава обезщетението, което по принцип следва да се предоставя съгласно член 7, параграф 1, да се намали съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 261/2004 в зависимост от разстоянието на полета, когато алтернативният полет пристига преди времето на пристигане по разписание на първоначално резервирания полет?

                              б)

                              При утвърдителен отговор на буква а) от втория въпрос: има ли основание за изключване на възможността за намаляване на обезщетението, когато алтернативният полет пристига много преди времето на пристигане по разписание на първоначално резервирания полет, например повече от три часа преди това?

         (1)  Регламент (ЕО) № 261/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 11 февруари 2004 година относно създаване на общи правила за обезщетяване и помощ на пътниците при отказан достъп на борда и отмяна или голямо закъснение на полети, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 295/91 (ОВ L 46, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 12, стр. 218).


title: Дело C-17/20: Преюдициално запитване от Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Италия), постъпило на 14 януари 2020 г. — MC/U.T.G. — Prefettura di Foggia

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/24

      Преюдициално запитване от Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Италия), постъпило на 14 януари 2020 г. — MC/U.T.G. — Prefettura di Foggia
      (Дело C-17/20)
      (2020/C 161/31)
      Език на производството: италиански

         Запитваща юрисдикция

      Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: MC

         Ответник: U.T.G. — Prefettura di Foggia

         Преюдициален въпрос

      Съвместими ли са членове 91, 92 и 93 от Законодателен декрет № 159 от 6 септември 2011 г., доколкото не предвижда състезателност в производството по административен ред в полза на лицето, по отношение на което администрацията има намерение да изготви informativa antimafia interdittiva (негаторен доклад антимафия) с принципа за състезателност на производството, изведен и признат като принцип на правото на Съюза?


title: Дело C-18/20: Преюдициално запитване от Verwaltungsgerichtshof (Австрия), постъпило на 16 януари 2020 г. — XY

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/24

      Преюдициално запитване от Verwaltungsgerichtshof (Австрия), постъпило на 16 януари 2020 г. — XY
      (Дело C-18/20)
      (2020/C 161/32)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Verwaltungsgerichtshof

         Страни в главното производство

         Жалбоподател в ревизионното производство: XY

         Ответник: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Обхващат ли изразите „нови елементи или нови факти“, „установени или представени от кандидата“ в член 40, параграфи 2 и 3 от Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (1) и обстоятелства, които са били налице още преди окончателно да приключи предходната процедура за предоставяне на убежище?
                  При утвърдителен отговор на първия въпрос:

                  2)

                  В случай че се появят нови факти или доказателства, които не е можело да бъдат изложени в предходната процедура, без чужденецът да има вина за това, достатъчно ли е на кандидата за убежище да се даде възможността да поиска възобновяването на окончателно приключила предходна процедура?

                  3)

                  Когато кандидатът за убежище има вина, че не се е позовал на новоизложените основания още в предходната процедура за предоставяне на убежище, може ли органът да откаже да разгледа по същество последваща молба въз основа на национална норма, която закрепва общоприложим в административното производство принцип, въпреки че поради неприемането на специални норми държавата членка не е транспонирала правилно член 40, параграфи 2 и 3 от Директивата относно процедурите и вследствие на това не се е и изрично възползвала от залегналата в член 40, параграф 4 от Директивата относно процедурите възможност да предвиди изключение, що се отнася до разглеждането по същество на последващата молба?

         (1)  ОВ L 180, 2013 г., стр. 60.


title: Дело C-32/20: Преюдициално запитване от Corte di appello di Napoli (Италия), постъпило на 22 януари 2020 г. — TJ/Balga Srl

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/26

      Преюдициално запитване от Corte di appello di Napoli (Италия), постъпило на 22 януари 2020 г. — TJ/Balga Srl
      (Дело C-32/20)
      (2020/C 161/35)
      Език на производството: италиански

         Запитваща юрисдикция

      Corte di appello di Napoli

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: TJ

         Ответник: Balga Srl

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Трябва ли член 30 от Хартата на основните права на Европейския съюз да се тълкува в смисъл, че при незаконосъобразни колективни уволнения се признава правото на защита, която отговаря на критериите за ефективност, ефикасност, адекватност и възпиращо действие, доколкото тези изисквания характеризират санкциите, предвидени от „правото на Съюза“, за да се гарантира зачитането на основните ценности, с които трябва да се съобрази нормата от националното право или практиката по прилагането ѝ, която предвижда конкретна санкция срещу всяко неоснователно уволнение? Представляват ли поради това посочените по-горе критерии външно ограничение, релевантно и приложимо в съдебните производства за целите на дейността на националния съд за привеждане в съответствие с правото на ЕС на националната правна уредба за прилагане на Директива 98/59/ЕО (1) или на практиката по прилагането на тази правна уредба?

                  2)

                  Трябва ли — с цел да се определи равнището на защита, изисквано от правото на Съюза в случай на незаконосъобразно колективно уволнение — член 30 от Хартата на основните права на Европейския съюз да се тълкува, като се вземе „надлежно под внимание“ — и следователно, като се приеме за релевантен — съдържанието на член 24 от ревизираната Европейска социална харта, посочена в Разясненията, което следва от решенията на Европейския комитет по социални права и дали при това положение правото на Съюза допуска национална правна уредба и практика по прилагането ѝ, които, като изключват мярка за възстановяване на работа, ограничават защитата само до средство за обезщетение, което се характеризира с таван, обвързан с приоритетния критерий за продължителност на трудовия стаж, а не за обезщетение за вредите, претърпени от работника поради загубата на източника му на издръжка?

                  3)

                  Трябва ли поради това националната юрисдикция — при преценка на степента на съвместимост на националната правна норма, с която се прилага или определя мярката за защита в случай на незаконосъобразни колективни уволнения (поради нарушаване на критериите за подбор) — да вземе предвид съдържанието на Европейската социална харта, което следва от решенията на нейните органи и във всеки случай да приеме, че е необходимо пълно обезщетяване — или поне приблизително такова — на икономическите последици, произтичащи от загубата на трудовия договор?

                  4)

                  Допускат ли членове 20, 21, 34 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз в изпълнение на Директива 98/59/ЕО държава членка да приеме правна уредба или практика по прилагането ѝ, която предвижда само за наетите след 7 март 2015 г. работници, засегнати от тази процедура, система на санкции, която — за разлика от това, което е гарантирано на другите работници, засегнати от тази процедура, но наети преди тази дата — изключва възстановяването на работа и във всеки случай обезщетяването на последиците, произтичащи от загубата на доход и социално осигуряване, като признава само обезщетение, представляващо сума, определена предимно въз основа на критерия за продължителност на трудовия стаж, като в резултат на това разграничава санкцията въз основа на датата на наемане, така че се създава разлика в равнищата на защита, основана на посочения по-горе критерий, а не върху действителните последици, понесени вследствие на несправедливата загуба на източника на издръжка?

         (1)  Директива 98/59/ЕО на Съвета от 20 юли 1998 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки в областта на колективните уволнения (OB L 225, 1998 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 95)


title: Дело C-33/20: Преюдициално запитване от Landgericht Ravensburg (Германия), постъпило на 23 януари 2020 г. — UK/Volkswagen Bank GmbH

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/27

      Преюдициално запитване от Landgericht Ravensburg (Германия), постъпило на 23 януари 2020 г. — UK/Volkswagen Bank GmbH
      (Дело C-33/20)
      (2020/C 161/36)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Landgericht Ravensburg

         Страни в главното производство

         Ищец: UK

         Ответник: Volkswagen Bank GmbH

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Следва ли член 10, параграф 2, буква л) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (1) да се тълкува в смисъл, че в договора за кредит:

                              а)

                              приложимият лихвен процент за забавени плащания трябва да бъде посочен като абсолютно число при сключването на договора за кредит и като абсолютно число следва да се посочи поне приложимият референтен лихвен процент (в разглеждания случай основният лихвен процент съгласно член 247 от Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс, наричан по-нататък „BGB“), от който чрез добавка (в разглеждания случай пет процентни пункта съгласно член 288, параграф 1, второ изречение от BGB) се изчислява приложимият лихвен процент за забавени плащания?

                              б)

                              механизмът за адаптиране на лихвения процент за забавени плащания трябва да бъде разяснен конкретно, като следва да бъдат посочени поне националните разпоредби, от които може да бъде изведен начинът за адаптиране на лихвения процент за забавени плащания (членове 247, 288, параграф 1, второ изречение от BGB)?

                  2)

                  Следва ли член 10, параграф 2, буква с) от Директива 2008/48/ЕО да се тълкува в смисъл, че в договора за кредит трябва да се посочи разбираем за потребителя конкретен метод за изчисляване на дължимото обезщетение при предсрочно погасяване, така че потребителят да е в състояние поне приблизително да пресметне дължимото обезщетение при предсрочно прекратяване?

                  3)

                  Следва ли член 10, параграф 2, буква т) от Директива 2008/48/ЕО да се тълкува в смисъл, че в договора за кредит:

                              а)

                              трябва да бъде посочено също правото на страните да прекратят едностранно договора за кредит в съответствие с националното законодателство, по-специално правото на кредитополучателя да прекрати едностранно договора поради наличие на сериозно основание в съответствие с член 314 от BGB, когато е сключен договор за кредит за определен срок?

                              б)

                              винаги, когато се предвижда право на страните да прекратят едностранно договора за кредит, трябва да се посочват предвидените за упражняване на правото на едностранно прекратяване краен срок и формата, в която следва да бъде направено волеизявлението за прекратяване?

         (1)  ОВ L 133, 2008 г., стр. 66.


title: Дело C-40/20: Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 27 януари 2020 г. — AQ, BO, CP/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/28

      Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 27 януари 2020 г. — AQ, BO, CP/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia
      (Дело C-40/20)
      (2020/C 161/37)
      Език на производството: италиански

         Запитваща юрисдикция

      Consiglio di Stato

         Страни в главното производство

         Жалбоподатели: AQ, BO, CP

         Ответници: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR, Università degli studi di Perugia

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Допуска ли клауза 5 от Рамковото споразумение към Директива № 1999/70/ЕО (Директива на Съвета относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), наричана по-нататък „Директивата“) (1), озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, и разглеждана във връзка със съображения 6 и 7 и с клауза 4 от това споразумение („Принцип на недискриминация“), както и в светлината на принципите на равностойност, на ефективност и на принципа за полезния ефект на правото [на Европейския съюз], национална правна уредба, в конкретния случай член 24, алинея 3, буква a) и член 22, алинея 9 от Закон 240/2010, която позволява на университетите да използват, без ограничения в количествено отношение, срочни договори за изследовател с тригодишна продължителност и които могат да бъдат продължени с две години, без сключването и продължаването им да се обуславя от каквото и да било обективно основание, свързано с временни или извънредни нужди на учебното заведение, което ги разпорежда[,] и която предвижда — като единствено ограничение за използването на многобройни срочни трудови правоотношения със същото лице — само продължителност, непревишаваща дванадесет години, включително непоследователни?

                  2)

                  Допуска ли посочената клауза 5 от Рамковото споразумение, разглеждана във връзка със съображения 6 и 7 от Директивата и с посочената клауза 4 от това споразумение, както и в светлината на полезния ефект на правото [на Европейския съюз], национална правна уредба (в настоящия случай член 24 и член 29, алинея 1 от Закон 240/2010), доколкото позволява на университетите да назначават единствено изследователи за определен срок, без да обвързва съответното решение с наличието на временни или извънредни нужди, без налагането на каквито и да било ограничения, посредством потенциално неопределен брой последователни срочни трудови договори, за обичайните преподавателски и научноизследователски нужди на тези университети?

                  3)

                  Допуска ли клауза 4 от същото рамково споразумение национална правна уредба като член 20, алинея 1 от Законодателен декрет 75/2017 (съгласно тълкуването, дадено му в посоченото циркулярно писмо № 3/2017 на министъра), която, въпреки че признава възможността за стабилизиране на изследователите на срочни трудови договори в публичноправните научноизследователски институции — но само ако са прослужили поне три години до 31 декември 2017 г. — не я допуска за университетските изследователи на срочен трудов договор само защото член 22, алинея 16 от Законодателен декрет 75/2017 е причислил трудовото им правоотношение, макар и основаващо се по закон на трудов договор, към „публичноправния режим“, независимо от това че член 22, алинея 9 от Закон 240/2010 подчинява изследователите в научноизследователските институции и университетите на същото правило за максимална продължителност, която могат да имат поддържаните срочни трудови правоотношения, под формата на договори по член 24 или на ваучери за изследвания, посочени в същия член 22, с университетите и с научноизследователските институции?

                  4)

                  Допускат ли принципите на равностойност и на ефективност, и този за полезния ефект на правото на ЕС, във връзка с Рамковото споразумение, както и принципът на недискриминация, съдържащ се в клауза 4 от него, национална правна уредба (член 24, алинея 3, буква a) от Закон 240/2010 и член 29, алинея 2, буква d) и алинея 4 от Законодателен декрет 81/2015), която въпреки наличието на уредба, приложима за всички работници с публичноправен и с частноправен режим, съдържаща се понастоящем в същия Декрет № 81 и която определя (считано от 2018 г.) максималната продължителност на срочно трудово правоотношение на 24 месеца (включително удължавания и подновявания) и обуславя използването на такъв вид трудови правоотношения в публичната администрация от наличието на „временни и извънредни нужди“, позволява на университетите да назначават изследователи по силата на срочен тригодишен договор, който може да бъде продължен с две години при положителна оценка на научноизследователските и преподавателските дейности, извършени по време на същия тригодишен период, без да обвързва нито сключването на първия договор, нито продължаването му с наличието на тези временни или извънредни нужди на учебното заведение, позволявайки им също в края на петгодишния период да сключат със същото или с други лица още един срочен договор от подобен вид, с цел удовлетворяване на същите преподавателски и изследователски нужди, свързани с предходния договор?

                  5)

                  Допуска ли клауза 5 от посоченото рамково споразумение, включително в светлината на принципите на ефективност и на равностойност и на горепосочената клауза 4, национална правна уредба (член 29, алинея 2, буква d) и алинея 4 от Законодателен декрет 81/2015 и член 36, алинеи 2 и 5 от Законодателен декрет 165/2001) да изключва за университетските изследователи, назначени по срочен договор за три години, който може да бъде продължен с още две години (съгласно посочения член 24, алинея 3, буква a) от Закон 240/2010), възможността за последващо установяване на безсрочно правоотношение, при положение че не съществуват други мерки в рамките на италианското право, които биха могли да предотвратят и санкционират злоупотребите при използването на последователни срочни правоотношения от страна на университетите?

         (1)  Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).


title: Дело C-44/20: Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 27 януари 2020 г. — Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)/PC, RE

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/29

      Преюдициално запитване от Consiglio di Stato (Италия), постъпило на 27 януари 2020 г. — Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)/PC, RE
      (Дело C-44/20)
      (2020/C 161/38)
      Език на производството: италиански

         Запитваща юрисдикция

      Consiglio di Stato

         Страни в главното производство

         Въззивник: Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)

         Въззиваеми: PC, RE

         Преюдициални въпроси

                  a)

                  Трябва ли клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. и приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 г. (1), да се тълкува в смисъл, че периодите, прослужени от работник, който е назначен от ARERA на срочен трудов договор и който изпълнява същите функции като тези на служител на постоянна длъжност от същата категория в същия орган, трябва да се вземат предвид при определяне на неговия трудов стаж, включително когато последващото му назначаване на договор за неопределен срок е в резултат на публичен конкурс, въпреки спецификите на конкурсната процедура, която, поради изложените причини, води до пълно новиране на трудовото правоотношение и до възникване — с прекъсване, което участващият в конкурсната процедура приема — на ново правоотношение, което се характеризира с назначаване с акт на публичната власт, със специални задължения и с по-голяма стабилност?

                  б)

                  При утвърдителен отговор на въпрос а), трябва ли предходният трудов стаж да се признае напълно или поради горепосочените специфики е налице обективна причина за диференциране на критериите за признаване в сравнение с пълното признаване?

                  в)

                  При отрицателен отговор на въпрос б), въз основа на какви критерии трябва да се изчисли признатият трудов стаж, за да не е дискриминационен?

         (1)  Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).


title: Дело C-53/20: Преюдициално запитване от Bundesgerichtshof (Германия), постъпило на 3 февруари 2020 г. — Hengstenberg GmbH & Co. KG/Spreewaldverein e.V.

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/31

      Преюдициално запитване от Bundesgerichtshof (Германия), постъпило на 3 февруари 2020 г. — Hengstenberg GmbH & Co. KG/Spreewaldverein e.V.
      (Дело C-53/20)
      (2020/C 161/40)
      Език на производството: немски

         Запитваща юрисдикция

      Bundesgerichtshof

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Hengstenberg GmbH & Co. KG

         Ответник: Spreewaldverein e.V.

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Може ли в процедурата по изменение на спецификацията, което не е несъществено, да се приеме, че всяка действителна или потенциална, стига да не е съвсем невероятна, икономическа последица за физическо или юридическо лице е достатъчна, за да обоснове наличието на необходимия за предявяване на възражение срещу заявлението или за обжалване на благоприятното решение по заявлението законен интерес по смисъла на член 53, параграф 2, първа алинея във връзка с член 49, параграф 3, първа алинея и параграф 4, втора алинея от Регламент (ЕС) № 1151/2012 (1) на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година относно схемите за качество на селскостопанските продукти и храни?

                  2)

                  При отрицателен отговор на първия въпрос:
                  Имат ли в процедурата по изменение на спецификацията, което не е несъществено, законен интерес по смисъла на член 53, параграф 2, първа алинея във връзка с член 49, параграф 3, първа алинея и параграф 4, втора алинея от Регламент (ЕС) № 1151/2012 (само) оператори, които произвеждат продукти или храни, сходни на произвежданите от операторите, за които е регистрирано защитено географско указание?

                  3)

                  При отрицателен отговор на втория въпрос:

                              a)

                              Следва ли за целите на изискванията относно законния интерес по смисъла на член 49, параграф 3, първа алинея и параграф 4, втора алинея от Регламент (ЕС) № 1151/2012 да се прави разграничение между процедурата по регистрация съгласно членове 49—52 от Регламент № 1151/2012, от една страна, и процедурата по изменение на спецификацията съгласно член 53 от Регламент (ЕС) № 1151/2012, от друга страна, и

                              б)

                              поради това имат ли в процедурата по изменение на спецификацията, което не е несъществено, законен интерес по смисъла на член 53, параграф 2, първа алинея във връзка с член 49, параграф 3, първа алинея и параграф 4, втора алинея от Регламент (ЕС) № 1151/2012 само производители, които произвеждат или конкретно възнамеряват да произвеждат в географския район продукти, които отговарят на продуктовата спецификация, така че „неместните“ оператори поначало нямат право да се позовават на законен интерес?

         (1)  Регламент № 1151/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година относно схемите за качество на селскостопанските продукти и храни (ОВ L 343, 2012 г., стр. 1).


title: Дело C-60/20: Преюдициално запитване от Administratīvā apgabaltiesa (Латвия), постъпило на 5 февруари 2020 г. — VAS „Latvijas dzelzceļš“/Valsts dzelzceļa administrācija

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/31

      Преюдициално запитване от Administratīvā apgabaltiesa (Латвия), постъпило на 5 февруари 2020 г. — VAS „Latvijas dzelzceļš“/Valsts dzelzceļa administrācija
      (Дело C-60/20)
      (2020/C 161/41)
      Език на производството: латвийски

         Запитваща юрисдикция

      Administratīvā apgabaltiesa

         Страни в главното производство

         Въззивник: VAS „Latvijas dzelzceļš“

         Въззиваем: Valsts dzelzceļa administrācija

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Може ли член 13, параграфи 2 и 6 от Директива 2012/34 (1) (член 15, параграфи 5 и 6 от Регламент 2017/2177 (2)) да се прилага по такъв начин, че регулаторният орган да може да наложи на собственик на инфраструктура, който не е оператор на обслужващото съоръжение, задължението да гарантира достъп до услугите?

                  2)

                  Трябва ли член 13, параграф 6 от Директива 2012/34 (член 15, параграфи 5 и 6 от Регламент 2017/2177) да се тълкува в смисъл, че допуска собственикът на сграда да прекрати наемно правоотношение и да направи преустройство на обслужващо съоръжение?

                  3)

                  Трябва ли член 13, параграф 6 от Директива 2012/34 (член 15, параграфи 5 и 6 от Регламент 2017/2177) да се тълкува в смисъл, че задължава регулаторния орган да провери само дали операторът на обслужващото съоръжение (в разглеждания случай — собственикът на обслужващото съоръжение) действително е решил да му направи преустройство?

         (1)  Директива 2012/34/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 година за създаване на единно европейско железопътно пространство (ОВ L 343, 2012 г., стр. 32).

         (2)  Регламент за изпълнение (ЕС) 2017/2177 на Комисията от 22 ноември 2017 година относно достъпа до обслужващи съоръжения и свързани с железопътните дейности услуги (ОВ L 307, 2017 г., стр. 1).


title: Дело C-67/20: Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/г-н M.

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/32

      Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/г-н M.
      (Дело C-67/20)
      (2020/C 161/42)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Cour du travail de Liège

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Ответник: г-н M.

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Представлява ли средство за ефективна правна защита по смисъла на член 27 от Регламент „Дъблин III (1)“ жалбата, предвидена във вътрешното право в полза на търсещо убежище лице, приканено да представи молбата си за международна закрила за разглеждане в друга държава членка, която жалба няма суспензивно действие, но може да прояви такова ако търсещото убежище лице е лишено от свобода с оглед на непосредствено предстоящо прехвърляне?

                  2)

                  Трябва ли да се счита, че средството за ефективна правна защита по член 27 от Регламент „Дъблин III“ препятства единствено изпълнението на мярка за принудително прехвърляне при разглеждането на жалбата срещу посоченото решение за прехвърляне, или това средства за ефективна правна защита забранява всякаква подготвителна мярка за извеждане, каквато е преместването в център, който осигурява осъществяването на обратно пътуване с оглед на връщането на търсещите убежище лица, приканени да представят молбата си за международна закрила за разглеждане в друга европейска страна?

         (1)  Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).


title: Дело C-68/20: Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l’Accueil des demandeurs d’asile (Fedasil)/C

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/33

      Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l’Accueil des demandeurs d’asile (Fedasil)/C
      (Дело C-68/20)
      (2020/C 161/43)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Cour du travail de Liège

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Agence fédérale pour l’Accueil des demandeurs d’asile (Fedasil)

         Ответник: C

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Представлява ли средство за ефективна правна защита по смисъла на член 27 от Регламент „Дъблин III (1)“ жалбата, предвидена във вътрешното право в полза на търсещо убежище лице, приканено да представи молбата си за международна закрила за разглеждане в друга държава членка, която няма суспензивно действие, но може да прояви такова, ако търсещото убежище лице е лишено от свобода с оглед на непосредствено предстоящо прехвърляне?

                  2)

                  Трябва ли да се счита, че средството за ефективна правна защита по член 27 от Регламент „Дъблин III“ препятства единствено изпълнението на мярка за принудително прехвърляне при разглеждането на жалбата срещу посоченото решение за прехвърляне, или това средство за ефективна правна защита забранява всякаква подготвителна мярка за извеждане, каквато е преместването в център, който осигурява осъществяването на обратно пътуване с оглед на връщането на търсещите убежище лица, приканени да представят молбата си за международна закрила за разглеждане в друга европейска страна?

         (1)  Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).


title: Дело C-69/20: Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/г-жа C.

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/33

      Преюдициално запитване от Cour du travail de Liège (Белгия), постъпило на 10 февруари 2020 г. — Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/г-жа C.
      (Дело C-69/20)
      (2020/C 161/44)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Cour du travail de Liège

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Ответник: г-жа C.

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Представлява ли средство за ефективна правна защита по смисъла на член 27 от Регламент „Дъблин III (1)“ жалбата, предвидена във вътрешното право в полза на търсещо убежище лице, приканено да представи молбата си за международна закрила за разглеждане в друга държава членка, която жалба няма суспензивно действие, но може да прояви такова ако търсещото убежище лице е лишено от свобода с оглед на непосредствено предстоящо прехвърляне?

                  2)

                  Трябва ли да се счита, че средството за ефективна правна защита по член 27 от Регламент „Дъблин III“ препятства единствено изпълнението на мярка за принудително прехвърляне при разглеждането на жалбата срещу посоченото решение за прехвърляне, или това средства за ефективна правна защита забранява всякаква подготвителна мярка за извеждане, каквато е преместването в център, който осигурява осъществяването на обратно пътуване с оглед на връщането на търсещите убежище лица, приканени да представят молбата си за международна закрила за разглеждане в друга европейска страна?

         (1)  Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).


title: Дело C-76/20: Преюдициално запитване, отправено от Административен съд — Варна (България) на 12 февруари 2020 година — „БалевБио“ ЕООД / Териториална дирекция Северна морска, Агенция „Митници“

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/34

      Преюдициално запитване, отправено от Административен съд — Варна (България) на 12 февруари 2020 година — „БалевБио“ ЕООД / Териториална дирекция Северна морска, Агенция „Митници“
      (Дело C-76/20)
      (2020/C 161/45)
      Език на производството: български

         Запитваща юрисдикция

      Административен съд — Варна

         Страни в главното производство

         Жалбоподател:„БалевБио“ ЕООД

         Ответник: Териториална дирекция Северна морска, Агенция „Митници“

         Преюдициални въпроси

                  1.

                  Правило 3 а) от Общите правила за тълкуване на [Комбинираната номенклатура] от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/1754 (1) на Комисията, следва ли да се тълкува в смисъл, че за целите на класиране на изделия като тези в главното производство — съставени от различни материали, „позицията, която най-специфично описва стоката“, във всички случаи е позицията, в която попада материалът, който е преобладаващ в количествено (обемно) отношение или това тълкуване е валидно само ако самата позиция предвижда количеството (обема) като критерий, който идентифицира по-ясно и дава по-точно и по-пълно описание на стоката?

                  2.

                  В зависимост от отговора на първия въпрос и в контекста на Обяснителните бележки към [Хармонизираната система] за позиции 4410 и 4419, следва ли Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/1754 на Комисията от 6 октомври 2015 г. за изменение на приложение I към Регламент (ЕИО) № 2658/87 на Съвета относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифа, да се тълкува в смисъл, че позиция 4419 не се отнася за артикули от плочи от дървесни частици (влакна), при които теглото на свързващото вещество (термо-реактивна смола) надвишава 15 % от теглото на плочата?

                  3.

                  Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/1754 на Комисията от 6 октомври 2015 г., трябва ли да се тълкува в смисъл, че изделия като разглежданите в главното производство — чаши, изработени от композитен материал, състоящ се от 72,33 % растителни лигноцелулозни влакна и 25,2 % свързващо вещество (меламинова смола), трябва да бъдат класирани в подпозиция 39241000 от Приложение I?

         (1)  Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/1754 на Комисията от 6 октомври 2015 година за изменение на приложение I към Регламент (ЕИО) No 2658/87 на Съвета относно тарифната и статистическа номенклатура и Общата митническа тарифa OB 2015, L 285, стр. 1


title: Дело C-84/20 P: Жалба, подадена на 14 февруари 2020 г. от Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, срещу определението, постановено от Общия съд (девети състав) на 11 декември 2019 г. по дело T-547/19, Sarantis Sarantos/Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз и Европейска комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/35

      Жалба, подадена на 14 февруари 2020 г. от Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, срещу определението, постановено от Общия съд (девети състав) на 11 декември 2019 г. по дело T-547/19, Sarantis Sarantos/Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз и Европейска комисия
      (Дело C-84/20 P)
      (2020/C 161/46)
      Език на производството: гръцки

         Страни

         Жалбоподатели: Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis, (представител: C. Papasotiriou, адвокат)

         Други страни в производството: Европейски парламент, Съвет на Европейския съюз

         Искания на жалбоподателите

      Жалбоподателите молят Съда:

                  —

                  да се произнесе по тяхната жалба от 31 юли 2019 г., без да връща на Общия съд обжалваното определение;

                  —

                  да отмени определението, регистрирано под № 923557, от 11 декември 2019 г. на девети състав на Общия съд на Европейския съюз по горепосочената жалба и да уважи изцяло последната;

                  —

                  да отмени Регламент (ЕС) 2019/1157 (1) от 20 юни 2019 г.;

                  —

                  да осъди ответниците да заплатят съдебните разноски по производството.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателите изтъкват две основания в подкрепа на жалбата си:

                  1.

                        Първо основание за обжалване
                     : обжалваното определение, с което тяхната жалба се отхвърля като недопустима и се приема преди всичко, че „[…] обжалваният регламент няма последици за жалбоподателите, които са физически лица, поради някои качества, характерни за тях или за фактическо положение, което им е присъщо в сравнение с което и да е друго лице, а поради техните убеждения, които се проповядват чрез действия или власт от неопределен брой лица. Вследствие на това посочените жалбоподатели не са лично засегнати от обжалвания регламент по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС“, нарушава член 263, четвърта алинея ДФЕС и член 19 от Статута на Съда на Европейския съюз, принципа на пропорционалност, преамбюла и член 47 и член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (2000/C 364/01), член 5, параграф 1 и член 4 от Договора за Европейския съюз (по отделно и във връзка с разпоредбите на Протокол № 2 относно прилагането на принципа на пропорционалност), както и съдебната практика по тях. Това е така, защото в жалбата си жалбоподателите изтъкват, че обжалваният регламент нарушава техните човешки права, сред които и основните права, предвидени в Хартата на основните права на Европейския съюз (достойнството на човека, религиозните вярвания, правото на отказ поради свободата на вероизповедание, личния живот и свободата, личните данни, правото на изрично съгласие за всяко обработване на такива), така че регламентът ги засяга пряко и лично, и
                        поради самото естество на накърнените права като основни права на човека
                     , те са легитимирани да подадат жалба за отмяна пред Общия съд на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС, а съдът на Съюза е длъжен да упражни контрол за валидност на регламентите в хипотезата на нарушение на основните права на човека.

                  2.

                        Второ основание за обжалване
                     : Общият съд е постановил обжалваното определение, като е приел за недопустимо представляването пред него на шестия жалбоподател, адвокат Christos Papasotiriou, и то защото „[…] шестият жалбоподател не е ползвал услугите на адвокат, трето лице,
                     за да го представлява
                     , а е действал от свое име, като самият той е подписал жалбата и се е позовал на своето качество на адвокат въз основа на удостоверението по член 51, параграф 2 от Процедурния правилник […]“, като е направил погрешно тълкуване, contra legem, на разпоредбата на член 19 от Статута на Съда на Европейския съюз, и е допуснал нарушение на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз и на принципа на пропорционалност, както и на приложимите разпоредби на законодателството на Съюза, гарантиращи същия.

         (1)  Регламент (ЕС) 2019/1157 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година относно повишаване на сигурността на личните карти на гражданите на Съюза и на документите за пребиваване, издавани на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, които упражняват правото си на свободно движение (OB L 188, 2019 г., стр. 67).


title: Дело C-90/20: Преюдициално запитване от Højesteret (Дания), постъпило на 24 февруари 2020 г. — Apcoa Parking Danmark A/S/Skatteministeriet

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/37

      Преюдициално запитване от Højesteret (Дания), постъпило на 24 февруари 2020 г. — Apcoa Parking Danmark A/S/Skatteministeriet
      (Дело C-90/20)
      (2020/C 161/48)
      Език на производството: датски

         Запитваща юрисдикция

      Højesteret

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Apcoa Parking Danmark A/S

         Ответник: Skatteministeriet

         Преюдициален въпрос

      Трябва ли член 2, параграф 1, буква в) от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (1) да се тълкува в смисъл, че таксата за контрол за нарушение на разпоредбите за паркиране в частен имот представлява насрещна престация за предоставена услуга и че следователно е налице сделка, която подлежи на облагане с ДДС?

         (1)  ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7.


title: Дело C-104/20: Преюдициално запитване от Tribunal du travail de Nivelles (Белгия), постъпило на 27 февруари 2020 г. — SD/Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, действащ в качеството на синдик на Régie des Quartiers de Tubize ASBL

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/37

      Преюдициално запитване от Tribunal du travail de Nivelles (Белгия), постъпило на 27 февруари 2020 г. — SD/Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, действащ в качеството на синдик на Régie des Quartiers de Tubize ASBL
      (Дело C-104/20)
      (2020/C 161/49)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Tribunal du travail de Nivelles

         Страни в главното производство

         Ищец: SD

         Ответници: Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, действащ в качеството на синдик на Régie des Quartiers de Tubize ASBL

         Преюдициален въпрос

      Трябва ли членове 3, 5 и 6 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (1), във връзка с член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз и член 4, параграф 1, член 11, параграф 3 и член 16, параграф 3 от Директива 89/391/ЕИО на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (2) — доколкото не допускат правна уредба на държава членка, която не задължава работодателите да въведат система за измерване на продължителността на отработеното от всеки работник дневно работно време (решение С-55/18 от 14 май 2019 г.) — да бъдат тълкувани в смисъл, че не допускат национално законодателство, в случая член 1315 от белгийския Граждански кодекс, който задължава страната, която иска изпълнение на задължение, да го докаже, което законодателство не предвижда разместване на тежестта на доказване, когато работникът се позовава на превишаване на нормалното му работно време, когато:

                  —

                  същото национално законодателство, в случая белгийското, не задължава работодателите да въведат надеждна система за измерване на продължителността на отработеното от всеки работник дневно работно време,

                  —

                  и работодателят не е въвел по своя инициатива такава система,

                  —

                  като по този начин е поставил работника в положение, при което последният на практика няма възможност да докаже това превишаване?

         (1)  ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3.

         (2)  ОВ L 183, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 88.


title: Дело C-106/20 P: Жалба, подадена на 25 февруари 2020 г. от Република Гърция срещу решението, постановено от Общия съд (четвърти състав) на 19 декември 2019 г. по дело T-14/18, Република Гърция/Европейска комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/38

      Жалба, подадена на 25 февруари 2020 г. от Република Гърция срещу решението, постановено от Общия съд (четвърти състав) на 19 декември 2019 г. по дело T-14/18, Република Гърция/Европейска комисия
      (Дело C-106/20 P)
      (2020/C 161/50)
      Език на производството: гръцки

         Страни

         Жалбоподател: Република Гърция (представители: E. Tsaousi, E. Leftheriotou и A. Vasilopoulou)

         Друга страна в производството: Европейска комисия

         Искания на жалбоподателя

      Жалбоподателят моли Съда да уважи жалбата и да отмени обжалваното съдебно решение на Общия съд на Европейския съюз от 19 декември 2019 г. по дело Τ-14/18, с което е отхвърлена подадената на 16 януари 2018 г. от Република Гърция жалба за отмяна на Решение за изпълнение (ЕС) 2017/2014 на Комисията от 8 ноември 2017 г., да уважи тази жалба и да отмени решението на Комисията в частта, в която се изключват от финансиране от страна на Европейския съюз разходи на Република Гърция, направени в сектора на плащанията на площ за 2014 г., които съответстват на 5 % от общия размер на разходите, направени за помощи за пасища, в нетен размер 12 482 555,68 EUR. Освен това жалбоподателят моли Съда да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      В подкрепа на жалбата си жалбоподателя изтъква три основания за обжалване:
      По-специално първото основание за обжалване се отнася до частта от обжалваното съдебно решение, в която е отхвърлено основанието, изтъкнато от Република Гърция в съдебното заседание пред Общия съд, относно направеното на 15 май 2019 г. ad hoc оповестяване на решение на Съда по дело C-341/17 P. В рамките на първата част от това основание се поддържа, че обжалваното съдебно решение нарушавало процесуалните правила и правото на ефективна съдебна защита, в частта, в която е отхвърлено като недопустимо посоченото по-горе основание, изтъкнато от Република Гърция, като изложените за това мотиви били непълни и противоречиви. Втората част се отнася до неправилното тълкуване и прилагане на член 2 от Регламент № 796/2004, както и до противоречивите и непълни мотиви на обжалваното съдебно решение, в частта, в която доводът на Република Гърция е приет за ирелевантен.
      Второто и третото основание за обжалване се отнасят до частта, в която с обжалваното съдебно решение са отхвърлени другите основания за обжалване По-специално в рамките на второто основание за обжалване се твърди, че в обжалваното съдебно решение е било изопачено съдържанието на представените в производството доказателствените средства, по-специално таблицата за общите изчисления с прогнозните данни за 79 664 земеделски стопани с пасища, които са получили помощи, недължимо платените суми и санкциите, които Република Гърция е успяла да възстанови, като това довело до нарушение на закона и до противоречиви и непълни мотиви.
      В рамките на третото основание за обжалване се твърди, че обжалваното съдебно решение трябва да се отмени поради неправилното тълкуване и прилагане на разпоредбите на член 31, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1290/2005, член 52, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1306/2013 и член 12, параграфи 1—6 от Делегиран регламент № 907/2014, нарушение на насоките в документи VI/5330797 и C(2015)3675 final от 8 юни 2015 г. на Комисията, нарушение на задължението за мотивиране (член 296 ДФЕС), неправилно прилагане на правилата за доказване (разпределяне на доказателствената тежест по начин, който довел до probatio diabolica за Република Гърция), както и неправилното тълкуване и прилагане на принципите „non venire contra factum proprium“, „ne bis in idem“ и на общия принцип на пропорционалност. Освен това мотивите в обжалваното съдебно решение са непълни и противоречиви.


title: Дело C-109/20: Преюдициално запитване от Högsta domstolen (Швеция), постъпило на 27 февруари 2020 г. — Република Полша/PL Holdings Sàrl

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/40

      Преюдициално запитване от Högsta domstolen (Швеция), постъпило на 27 февруари 2020 г. — Република Полша/PL Holdings Sàrl
      (Дело C-109/20)
      (2020/C 161/52)
      Език на производството: шведски

         Запитваща юрисдикция

      Högsta domstolen

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: Република Полша

         Ответник: PL Holdings Sàrl

         Преюдициален въпрос

      Следва ли от членове 267 ДФЕС и 344 ДФЕС съгласно тълкуването им в решение Achmea (1), че е недействително арбитражно споразумение, сключено между държава членка и инвеститор — когато инвестиционен договор съдържа арбитражна клауза, която е недействителна, тъй като договорът е сключен между две държави членки — [въпреки че], след като инвеститорът завел арбитражното дело, държавата членка по своя воля се въздържала от възражения относно компетентността?

         (1)  Решение на Съда от 6 март 2018 г. (C-284/16, Achmea, EU:C:2018:158).


title: Дело C-112/20: Преюдициално запитване от Conseil d’État (Белгия), постъпило на 28 февруари 2020 г. — M. A./État belge

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/40

      Преюдициално запитване от Conseil d’État (Белгия), постъпило на 28 февруари 2020 г. — M. A./État belge
      (Дело C-112/20)
      (2020/C 161/53)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Conseil d’État

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: M. A.

         Ответник: État belge

         Преюдициален въпрос

      Трябва ли член 5 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (1), който налага на държавите членки при изпълнението на Директивата да вземат предвид висшите интереси на детето, разглеждан във връзка с член 13 от същата директива и членове 24 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, да се тълкуват в смисъл, че изискват да се вземат предвид висшите интереси на детето — гражданин на Съюза, дори когато решението за връщане е издадено по отношение само на родителя на детето?

         (1)  ОВ L 348, 2008 г., стр. 98.


title: Дело C-117/20: Преюдициално запитване от Cour d'appel de Bruxelles (Белгия), постъпило на 3 март 2020 г. — bpost SA/Autorité belge de la concurrence

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/41

      Преюдициално запитване от Cour d'appel de Bruxelles (Белгия), постъпило на 3 март 2020 г. — bpost SA/Autorité belge de la concurrence
      (Дело C-117/20)
      (2020/C 161/54)
      Език на производството: френски

         Запитваща юрисдикция

      Cour d'appel de Bruxelles

         Страни в главното производство

         Жалбоподател: bpost SA

         Ответник: Autorité belge de la concurrence

         Встъпили страни: Publimail SA, Европейска комисия

         Преюдициални въпроси

                  1)

                  Трябва ли гарантираният в член 50 от Хартата принцип non bis in idem да се тълкува в смисъл, че допуска компетентният административен орган на държава членка да наложи глоба за нарушение на европейското право на конкуренцията в положение, като разглежданото в случая, при което по отношение на същото юридическо лице вече окончателно e отменена административната глоба, наложена му от националния пощенски регулаторен орган за твърдяно нарушение на законодателството в областта на пощенските услуги с оглед на същите или сходни факти, доколкото не е изпълнен критерият за идентичност на защитения правен интерес поради това, че настоящото дело се отнася до две различни нарушения на две различни правни уредби, спадащи към две отделни правни сфери?

                  2)

                  Трябва ли гарантираният в член 50 от Хартата принцип non bis in idem да се тълкува в смисъл, че допуска компетентният административен орган на държава членка да наложи глоба за нарушение на европейското право на конкуренцията в положение, като разглежданото в случая, при което по отношение на същото юридическо лице вече окончателно е отменена административната глоба, наложена му от националния пощенски регулаторен орган за твърдяно нарушение на законодателството в областта на пощенските услуги с оглед на същите или сходни факти, тъй като ограничението на принципа non bis in idem е обосновано от обстоятелството, че правната уредба в областта на конкуренцията преследва допълнителна цел от общ интерес, а именно да се запази и поддържа система без нарушаване на конкуренцията във вътрешния пазар, и не надвишава подходящото и необходимото за постигането на законно преследваната от тази правна уредба цел, и/или да се защитят правото и свободата на стопанската инициатива на тези други оператори на основание член 16 от Хартата?


title: Дело T-92/20: Жалба, подадена на 14 февруари 2020 г. — Fryč/Комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/42

      Жалба, подадена на 14 февруари 2020 г. — Fryč/Комисия
      (Дело T-92/20)
      (2020/C 161/55)
      Език на производството: чешки

         Страни

         Жалбоподател: Petr Fryč (Парадубице, Чешка република) (представител: Š. Oharková, advokátka)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да установи, че институциите на Европейския съюз са допуснали тежко нарушение на своите задължения и са причинили вреда на жалбоподателя с това, че:

                              —

                              Европейската комисия е приела Регламент (ЕО) № 800/2008 от 6 август 2008 г. (Общ регламент за групово освобождаване) във форма, която по-специално излиза извън правомощията, произтичащи от договорите, не гарантира спазването на конституционните принципи за изключителна и обоснована намеса в конкуренцията, оказваща въздействие на общия пазар, и неправомерно позволява въвеждането на държавна помощ в рамките на схема за субсидиране (Оперативна програма „Предприемчивост и иновации“, наричана по-нататък „ОППИ“), като с помощта е била увредена икономическата дейност на жалбоподателя,

                              —

                              с решение от 3 декември 2007 г. Европейската комисия е приела оперативната програма в нарушение на Договорите и Хартата на основните права, което не е публикувала,

                              —

                              Европейската комисия не е разгледала надлежно жалбата, отправена до нея от жалбоподателя, относно несъответствията на ОППИ с правната уредба, тъй като нито е разгледала обстоятелствата, свързани с приемането и въвеждането на ОППИ, нито е мотивирала отхвърлянето на жалбата, отправена до нея от жалбоподателя,

                              —

                              Съдът на Европейския съюз е отказал да разгледа по същество делото, образувано по жалбата за отмяна на Общия регламент за групово освобождаване, и я е отхвърлил като явно неоснователна, с което е нарушил своето правно задължение за спазване на принципа на пропорционалност и чрез прекомерно формалистично едностранчивия си подход е нарушил конституционното право на жалбоподателя на ефективно правно средство за защита и на достъп до безпристрастен съд,

                  —

                  да осъди ответника да заплати на жалбоподателя парична сума в размер на 4 800 000 EUR като обезщетение за вредите, причинени по описания начин, в срок от три дни след влизането в сила на съдебното решение,

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски в производството.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят излага пет твърдения в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първото твърдение е, че на жалбоподателя е била причинена вреда в рамките на извъндоговорната отговорност на Съюза в съответствие с член 340, втора алинея от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС).
                  В резултат от държавната помощ, предоставена на конкурентите на жалбоподателя в нарушение на ДФЕС, неговото дружество е претърпяло вреди, свързани с конкуренцията, които първоначално са се изразявали в спад на годишния оборот и на годишната печалба от порядъка на милиони чешки крони. Предвид наличието на държавна помощ в продължение на няколко години и незадоволителното икономическо положение на дружеството в резултат от нея, компетентният съд в Чешката република е обявил дружеството в несъстоятелност.
                  В случай, че Регламент (ЕО) № 800/2008 на Комисията (Общ регламент за групово освобождаване) е правомерен, селективната и дискриминационна помощ в рамките на схемата за субсидиране по ОППИ е довела до специална и нетипична вреда за жалбоподателя, която изцяло е излязла извън пределите на стопанския риск, свързан с търговската дейност на дружеството на жалбоподателя.

                  2.

                  Второто твърдение е, че Комисията е приела Регламент (ЕО) № 800/2008 от 6 август 2008 г. (Общ регламент за групово освобождаване) във форма, която не гарантира спазването на член 107 ДФЕС.
                  На основание член 109 ДФЕС Съветът е оправомощен да определя чрез регламенти областите, в които не се изисква осъществяването на стандартната процедура, при която Комисията оценява искането за държавна помощ и го разглежда с оглед на неговото съответствие с член 107 ДФЕС. Съветът е приел Регламент № 659/1999 и (в съответствие с член 108, параграф 4 ДФЕС) е оправомощил Комисията да издава регламенти, в които да определя условията за предоставяне на държавна помощ извън стандартната разрешителна система „ad hoc“. Комисията е приела Регламент № 70/2001, впоследствие Регламент № 800/2008 и накрая Регламент № 651/2014 (Общ регламент за групово освобождаване).
                  Нито Съветът, нито Комисията обаче са можели със своите регламенти да излязат извън пределите на член 107 ДФЕС, тъй като ролята им се изразява в определяне на условията за държавни помощи по такъв начин, че държавите членки, които въвеждат държавна помощ в „освободените“ области, да не могат да въвеждат държавна помощ, която не би била в съответствие с принципа за ненамеса в конкуренцията, дори да е изключена от стандартната процедура пред Комисията. Поради това (въведеният и гарантиран в ДФЕС) надзор от страна на Комисията над схемите за помощи продължава да се осъществява и в освободените области, поради което (поне теоретично) е възможно производство за възстановяване на неправомерно предоставена помощ и Европейският съюз продължава да се счита за пазарна икономика, тоест за икономика, която създава стоки и услуги, придобивани доброволно от клиентите с цел оптимизиране на съотношението между приходите и разходите, а не определяни от политици и длъжностни лица стоки и услуги.

                  3.

                  Третото твърдение е, че с решението от 3 декември 2007 г. Комисията е приела оперативната програма (ОППИ) в нарушение на Договорите и на Хартата на основните права и не е публикувала това решение.
                  Комисията е единствената институция на Европейския съюз, оправомощена да контролира дали държавната помощ е въведена в съответствие с член 107 ДФЕС.
                  По отношение на утвърдената оперативна програма Комисията не е изследвала дали и защо се стига до неефективност на пазара, която е условие за въвеждане на държавна помощ. Освен това Комисията не е изискала от Чешката република да представи анализ на разходите и ползите, обективно определени показатели, анализ на въздействието върху конкуренцията и пр., които според жалбоподателя са необходими за въвеждането на държана помощ. Поради това решението на Комисията е неправомерно и в разрез със задачите на Комисията.

                  4.

                  Четвъртото твърдение е, че Комисията е получила от жалбоподателя редица писмени документи, включително подробен анализ, установяващ неправомерността на предоставената в рамките на ОППИ помощ, не е действала в съответствие с Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета и не е спазила принципа на добра администрация, гарантиран в Хартата на основните права на Съюза. Без да предприеме никакви контролни действия и да изисква каквито и да било допълнителни документи, Комисията е отказала да разгледа отправената от жалбоподателя жалба, тъй като на „пръв поглед“ не е установила никакви нередности при въвеждането на схемата за субсидиране по ОППИ.

                  5.

                  Петото твърдение е, че Съдът на Европейския съюз („Съдът“) е лишил жалбоподателя от достъп до правосъдие поради прекомерен формализъм.
                  Жалбоподателят е подал до Съда жалба за отмяна на трите регламента за групово освобождаване поради несъответствието им с договорите и Хартата на основните права. В производството и пред двете инстанции Съдът е отхвърлил жалбата му за отмяна на регламентите за групово освобождаване поради явна недопустимост. Повод за това е било неспазването на обективния двумесечен срок по член 263 ДФЕС. Съдът изобщо не е разгледал делата по същество, а само формално е приложил срока за подаване на жалба. Същевременно жалбоподателят се е аргументирал, че неправилното функциониране на механизма за контрол, прилаган от Комисията, е било установено едва от нейния отговор на отправената до нея от жалбоподателя жалба. В жалбата до Съда жалбоподателят е посочил, че началото на преклузивния срок следва да бъде именно отговорът на Комисията, в който е отказала да разгледа по-подробно отправената от него жалба.


title: Дело T-123/20: Жалба, подадена на 20 февруари 2020 г. — Sciessent/Комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/44

      Жалба, подадена на 20 февруари 2020 г. — Sciessent/Комисия
      (Дело T-123/20)
      (2020/C 161/56)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Sciessent LLC (Бевърли, Масачузетс, Съединени щати) (представители: K. Van Maldegem и P. Sellar, адвокати, и V. McElwee, Solicitor)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени Решение за изпълнение (EC) 2019/1973 на Комисията от 27 ноември 2019 година за неодобряване на зеолит със сребро като съществуващо активно вещество за употреба в биоциди от продуктови типове 2 и 7 (1),

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква четири основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание, изведено от нарушение на правна норма, свързана с прилагането на Договорите и на членове 4 и 19 от Регламент (ЕС) № 528/2012 (2).

                              —

                              Ответникът, основавайки се на становищата на Комитета по биоцидите (КБ) относно одобряването на зеолит със сребро като активно вещество за продуктови типове 2 и 7, достига до извода, че веществото не може да бъде одобрено, тъй като не била доказана неговата достатъчна ефикасност. При все това според жалбоподателя оценката на ефикасността е била направена неправилно чрез позоваване на изделието, в който е използван зеолит със сребро. При оценката и заключението си относно ефикасността на веществото ответникът е тълкувал погрешно и приложил неправилно релевантното право.

                  2.

                  Второ основание, с което се изтъква липса на компетентност — нарушение на член 290 ДФЕС и на членове 4 и 19 от Регламент (ЕС) № 528/2012.

                              —

                              Причината за неодобряването на зеолит със сребро в обжалвания акт е твърдяната недостатъчна ефикасност на третираното изделие, в което е използван. При все това жалбоподателят поддържа, че единствените критерии, които ответникът може законно да вземе предвид, се свеждат до изброените в членове 4 и 19 от Регламент (ЕС) № 528/2012. Тези критерии не включват ефикасността на третираното изделие, чиято оценка впрочем се извършва на втори, последващ стадий от процедурата по разрешаването на биоциди, на равнището на държавата членка. С оглед на факта, че именно тази оценка е била извършена от ответника, за да обоснове неодобряването на зеолит със сребро, означава, че той е надхвърлил правомощията си по Регламент (ЕС) № 528/2012, поради което ответникът е нарушил член 290 от Договорите и членове 4 и 19 от този регламент.

                  3.

                  Трето основание, изведено от нарушение на правна норма, свързана с прилагането на Договорите и на принципа на недопускане на дискриминация.

                              —

                              Веществото на жалбоподателя е било третирано различно от другите вещества, използвани за същите продуктови типове 2 и 7, без ответникът да е посочил обективна причина защо зеолитът със сребро трябва да се третира различно от другите вещества, за които се прилагат същите правила за оценка по Регламент (ЕС) № 528/2012 (и Директива 98/8/ЕО (3)) за същите продуктови типове.

                  4.

                  Четвърто основание, изведено от нарушение на правна норма, свързана с прилагането на Договорите и на принципа на правна сигурност.

                              —

                              Ответникът е изпратил отворено писмо до председателя на КБ, предназначено да определи как правото относно оценката на ефикасността и третираните изделия по Регламент (ЕС) № 528/2012 следва да се тълкува и прилага. Жалбоподателят се е основал на съдържанието на това писмо, което потвърждава яснотата на правните норми, и е имал оправдани правни очаквания във връзка с одобряването на веществото. В резултат на това обжалваният акт явно е нарушил принципите на оправдани правни очаквания и на правна сигурност.

         (1)  ОВ L 307, 2019 г., стр. 58.

         (2)  Регламент (ЕС) № 528/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно предоставянето на пазара и употребата на биоциди (ОВ L 167, 2012 г., стр. 1).

         (3)  Директива 98/8/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 1998 година относно пускането на пазара на биоциди (ОВ 1998 L 123, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 241 стр. 67).


title: Дело T-131/20: Жалба, подадена на 27 февруари 2020 г. — IR/Комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/45

      Жалба, подадена на 27 февруари 2020 г. — IR/Комисия
      (Дело T-131/20)
      (2020/C 161/57)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: IR (представители: S. Pappas и A. Pappas, адвокати)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени решението на генералния директор на ГД „Трудова заетост, социални въпроси и приобщаване“, което се съдържа в електронното писмо от 2 юли 2019 г. на компетентния служител в отдел „Човешки ресурси“, с което се отхвърля искането на Европейския център за развитие на професионалното обучение (Cedefop) да се продължи срокът на командироване на жалбоподателя,

                  —

                  да отмени решението от 23 януари 2020 г. на Органа по назначаване, с което е отхвърлена подадената от жалбоподателя жалба по член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица,

                  —

                  да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква четири основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание, в рамките на което се твърди наличието на нарушение на досъдебната процедура, която не довела до надлежно разглеждане от страна на Органа по назначаването на обжалваното решение от 2 юли 2019 г.

                  2.

                  Второ основание, в рамките на което се твърди съществено нарушение на член 38 от Правилника за длъжностните лица и процесуално нарушение.

                  3.

                  Трето основание, в рамките на което се твърди, че е нарушен общият принцип за полагане на дължимата грижа като част от правото на добро управление, тъй като не са взети предвид всички фактически обстоятелства по делото и не са посочени мотиви.

                  4.

                  Четвърто основание, в рамките на което се твърди, че е нарушено правото на защита на семейството, уредено в член 33 от Хартата на основните права на Европейския съюз.


title: Дело T-132/20: Жалба, подадена на 28 февруари 2020 г. — NEC Oncoimmunity/EASME

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/46

      Жалба, подадена на 28 февруари 2020 г. — NEC Oncoimmunity/EASME
      (Дело T-132/20)
      (2020/C 161/58)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: NEC Oncoimmunity A/S (Осло, Норвегия) (представители: T. Nordby, R. Bråthen и O. Brouwer, адвокати)

         Ответник: Изпълнителна агенция за малките и средните предприятия (EASME)

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  главно, съгласно член 263 ДФЕС:

                              —

                              да отмени обжалваното решение (решение от 16 декември 2019 година за прекратяване на участието на жалбоподателя в процедура H2020/EIC/SMEInst-2018-2020-2 във връзка с проект MEDIVAC(850078),

                              —

                              да осъди ответника да заплати съдебните разноски на жалбоподателя и тези на евентуалните встъпили страни.

                  —

                  при условията на евентуалност, съгласно член 272 ДФЕС:

                              —

                              да установи, че обжалваното решение е в нарушение на договорните задължения на ответника,

                              —

                              да осъди ответника да заплати съдебните разноски на жалбоподателя и тези на евентуалните встъпили страни.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква три основания във връзка с исканията по член 263 ДФЕС и едно основание във връзка с исканията по член 272 ДФЕС.

                  1.

                  Първо основание по член 263 ДФЕС: ответникът е допуснал грешка при прилагане на правото и е приложил неправилно критерия за допустимост за споразумението за отпускане на безвъзмездни средства по инструмента за МСП, установен в Регламент № 1290/2013 (1).

                  2.

                  Второ основание по член 263 ДФЕС: ответникът е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като обжалваното решение е в нарушение на принципа на равно третиране.

                  3.

                  Трето основание по член 263 ДФЕС: обжалваното решение е в нарушение на принципите на правна сигурност и оправдани правни очаквания.

                  4.

                  Единствено основание по член 272 ДФЕС: от обжалваното решение произтича, по-специално поради установената грешка при тълкуването на приложимото право и дискриминационна практика, също и неправилно тълкуване и нарушение на договорните задължения по отношение на жалбоподателя.

         (1)  Регламент (ЕС) № 1290/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година за определяне на правилата за участие и разпространение на резултатите в „Хоризонт 2020“ — рамкова програма за научни изследвания и иновации (2014—2020 г.)“ и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1906/2006 (OB L 347, 2013 г., стр. 81).


title: Дело T-134/20: Жалба, подадена на 27 февруари 2020 г. — Huhtamaki/Комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/47

      Жалба, подадена на 27 февруари 2020 г. — Huhtamaki/Комисия
      (Дело T-134/20)
      (2020/C 161/59)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Huhtamaki Sàrl (Зенингерберг, Люксембург) (представители: M. Struys и F. Pili, lawyers)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени решението на Европейската комисия от 18 декември 2019 г. съгласно член 4 от правилата за прилагане на Регламент (ЕО) № 1049/2001 (1), с което се отхвърля потвърдителното заявление на жалбоподателя от 13 ноември 2019 г. за достъп до документи по този регламент,

                  —

                  да разпореди на Европейската комисия да предостави на жалбоподателя достъп до неповерителните варианти на документа, изброяващ адресатите на данъчни становища, представен от Люксембург на 22 декември 2014 г. в отговор на писмото на Комисията от 19 юни 2013 г., който е посочен в съображение 4 от решението на Комисията от 7 март 2019 г. за откриване на официална процедура по разследване на държавна помощ по преписка Държавна помощ SA.50400 (2019/NN-2) — Люксембург — Възможна държавна помощ, и приетите от данъчната администрация на Люксембург данъчни становища, посочени от Европейската комисия в съображения 4 и 7 от споменатото решение на Комисията от 7 март 2019 г.,

                  —

                  да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      Жалбоподателят изтъква три основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание: Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е приела, че установената от съдебната практика обща презумпция за неоповестяване е приложима по отношение на заявката на жалбоподателя за достъп до исканите документи.

                  2.

                  Второ основание: ако се приеме, че презумпцията за неоповестяване би се приложила към настоящия случай (quod non), липсата на всякакво възможно нарушаване на интересите, защитени от член 4, параграф 2, първо и трето тире от Регламент 1049/2001, би осуетила прилагането на тази презумпция (първа част от второто основание). В допълнение жалбоподателят твърди, че тази презумпция във всички случаи би била оборена, тъй като има императивни съображения от общ интерес, които обосновават оповестяването на исканите документи (втора част от второто основание).

                  3.

                  Трето основание: Комисията е нарушила изискването за мотивиране, установено в член 296 ДФЕС, и правото на жалбоподателя на добра администрация, предвидено в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

         (1)  Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (OB L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76).


title: Дело T-135/20: Жалба, подадена на 28 февруари 2020 г. — Vulkano Research and Development/EUIPO — Ega (EGA Master)

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/48

      Жалба, подадена на 28 февруари 2020 г. — Vulkano Research and Development/EUIPO — Ega (EGA Master)
      (Дело T-135/20)
      (2020/C 161/60)
      Език на жалбата: английски

         Страни

         Жалбоподател: Vulkano Research and Development, SL (Витория-Гастейс, Испания) (представители: V. Wellens и C. Schellekens, lawyers)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)

         Друга страна в производството пред апелативния състав: Ega sp. z o.o. sp.k. (Старогард Гдански, Полша)

         Данни за производството пред EUIPO

         Притежател на спорната марка: жалбоподателят пред Общия съд

         Спорна марка: словна марка на Европейския съюз „EGA Master“ — марка на Европейския съюз № 5 835 558

         Производство пред EUIPO: производство по обявяване на недействителност

         Обжалвано решение: решение на първи апелативен състав на EUIPO от 13 декември 2019 г. по преписка R 1038/2018-1

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени обжалваното решение, с изключение на констатацията, че спорната марка на Европейския съюз трябва да получи закрила за стоките „Неблагородни метали и техните сплави“ от клас 6,

                  —

                  да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.

         Изложени основания

                  —

                  Нарушение на член 8, параграф 4 във връзка с член 60, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета,

                  —

                  Явна липса на мотиви в обжалваното решение.


title: Дело T-136/20: Жалба, подадена на 2 март 2020 г. — Ardex/EUIPO — Chen („ArtiX PAINTS“)

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/49

      Жалба, подадена на 2 март 2020 г. — Ardex/EUIPO — Chen („ArtiX PAINTS“)
      (Дело T-136/20)
      (2020/C 161/61)
      Език на жалбата: немски

         Страни

         Жалбоподател: Ardex GmbH (Витен, Германия) (представител: C. Becker, Rechtsanwalt)

         Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)

         Друга страна в производството пред апелативния състав: Lian Chen (Сесеня Нуево, Испания)

         Данни за производството пред EUIPO

         Заявител на спорната марка: другата страна в производството пред апелативния състав

         Спорна марка: заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „ArtiX PAINTS“ — заявка № 16 825 614

         Производство пред EUIPO: производство по възражение

         Обжалвано решение: решение на втори апелативен състав на EUIPO от 18 ноември 2019 г. по преписка R 2503/2018-2

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени обжалваното решение,

                  —

                  да осъди EUIPO и другата страна да заплатят съдебните разноски.

         Изложени основания

                  —

                  нарушение на процесуалните разпоредби на член 24 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2018/626 на Комисията,

                  —

                  нарушение на процесуалните разпоредби на член 7, параграф 1 от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625 на Комисията,

                  —

                  нарушение на принципа „audiatur et altera pars“,

                  —

                  нарушение на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета.


title: Дело T-139/20: Жалба, подадена на 26 февруари 2020 г. — Applia/Комисия

text:
               11.5.2020

               BG

               Официален вестник на Европейския съюз

               C 161/49

      Жалба, подадена на 26 февруари 2020 г. — Applia/Комисия
      (Дело T-139/20)
      (2020/C 161/62)
      Език на производството: английски

         Страни

         Жалбоподател: Applia — Home Appliance Europe (Woluwe-Saint-Lambert, Белгия) (представители: Y. Desmedt, L. Salernitano и K. Olsthoorn, адвокати)

         Ответник: Европейска комисия

         Искания

      Жалбоподателят моли Общия съд:

                  —

                  да отмени следните части от оспорвания акт: (i) член 1, буква б) и член 2, буква б) от Приложение VI в частта, в която те предвиждат, че „тези стойности се смятат за обявени стойности за целите на процедурата по проверка в приложение IX“; (ii) точка 2, буква a) от Приложение IX в частта, в която предвижда, че „обявените стойности“ съответстват на „стойностите, посочени в техническата документация“; и (iii) точка 2, буква б) от Приложение IX;

                  —

                  да отмени Таблица 9 относно „Контролни допустими отклонения“ от Приложение IX в частта, в която съдържа параметри, които са включени в Приложение VI, но не са включени в Приложение V, по-конкретно: „EW, full, EW,½, EW,¼, EWD, full, EWD,½“ и „WW, full, WW,½ WW, ¼, WWD, full, WWD,½“; и

                  —

                  да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

         Основания и основни доводи

      С жалбата си жалбоподателят иска отмяната на Делегиран регламент (ЕС) 2019/2014 на Комисията (1).
      Жалбоподателят изтъква две основания в подкрепа на жалбата.

                  1.

                  Първо основание, с което се твърди, че оспорваният акт нарушава членове 3, 12 и 16 от Рамковия регламент (2) и че Комисията е действала ultra vires като е въвела непоследователни изисквания във връзка с техническата документация, която доставчиците трябва да въвеждат в базата данни и проверката, която органите за надзор на пазара са оправомощени да извършат.

                  2.

                  Второ основание, с което се твърди, че оспорваният акт нарушава принципите на правна сигурност и на равно третиране, тъй като с него не е определена ясна и недвусмислена правна рамка, което поставя доставчиците в невъзможност да определят своите задължения, що се отнася до данните, които трябва да се въвеждат в техническата документация, и приложимата процедура по проверка за преценяване верността на данните.

         (1)  Делегиран регламент (ЕС) 2019/2014 на Комисията от 11 март 2019 година за допълнение на Регламент (ЕС) 2017/1369 на Европейския парламент и Съвета относно енергийното етикетиране на битови перални машини и битови перални машини със сушилня и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) № 1061/2010 на Комисията и Директива 96/60/ЕО на Комисията (ОВ L 315, 2019 г., стр. 29).

         (2)  Регламент (ЕС) 2017/1369 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2017 година за определяне на нормативна рамка за енергийно етикетиране и за отмяна на Директива 2010/30/ЕС (ОВ L 198, 2017 г., стр. 1).