title: Решение на Съда на публичната служба (втори състав) от 2 юли 2009 г.#Massimo Giannini срещу Европейска комисия.#Дело F-49/08.

text:
      РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (втори състав)
      2 юли 2009 година
      Дело F-49/08
      Massimo Giannini
      срещу
      Комисия на Европейските общности
      „Публична служба — Договорно наети служители — Уволнение в края на срока за изпитване — Протичане на срока за изпитване при недопустими условия — Нарушения на процедурата за оценяване — Пътни разноски — Делегация в трета държава“
      Предмет: Жалба на основание член 236 ЕО и член 152 АЕ, с която г‑н Giannini иска: да се отмени решението на Комисията за неговото уволнение,
         съобщено на 10 юли 2007 г., и ако е необходимо да се отмени отказът да се уважи административната му жалба срещу това решение;
         вследствие на това да се осъди Комисията да заплати всички суми, дължими във връзка с продължаването на неговия договор; при
         всички случаи да се отменят решенията от 27 юли 2007 г. и от 20 септември 2007 г. за удържане на сума в размер на 5 218,22 EUR
         от възнаграждението на жалбоподателя за август 2007 г. и вследствие на това да се възстанови тази сума заедно с лихвите за
         забава; във всички случаи да се отмени решението от 28 август 2007 г. за ограничаване на надбавката за настаняване до една
         трета от получената през ноември 2006 г. сума и за връщане на другите две трети, тоест на 4 278,50 EUR от възнаграждението
         за февруари 2008 г., и вследствие на това да се разпореди възстановяването на тази сума заедно с лихвите за забава; да се
         присъди обезщетение за претърпените имуществени и неимуществени вреди, предварително оценени на 200 000 EUR

      Решение: Отменя решението на Комисията от 27 юли 2007 г., с което се разпорежда възстановяване на една трета от сумата, предоставена
         на жалбоподателя за направените пътни разноски за 2007 г. Осъжда Комисията да заплати на жалбоподателя неправомерно удържаната
         сума на основание решението от 27 юли 2007 ., с изключение на пътните разноски на семейството на жалбоподателя; върху тази
         сума се начисляват лихви за забава, считано от датата на удържането до окончателното изплащане, изчислени въз основа на приложимия
         за съответния период лихвен процент, определен от Европейската централна банка за основните операции по рефинансиране, увеличен
         с два пункта. Няма основание за постановяване на съдебно решение по искането за отмяна на решението от 28 август 2007 г.,
         с което Комисията ограничава надбавката за настаняване на жалбоподателя до една трета от получената през ноември 2006 г. сума.
         Отхвърля жалбата в останалата ѝ част. Жалбоподателят понася направените от него съдебни разноски, както и три четвърти от
         тези на Комисията. Комисията понася една четвърт от направените от нея съдебни разноски.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Жалба — Неограничена компетентност — Спорове от финансов характер по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника —
            Понятие
      (член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
      2.      Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване — Предмет — Условия за протичане
      (член 84 от Условията за работа на другите служители)
      3.      Длъжностни лица — Договорно наети служители — Класиране — Договорно нает служител от функционална група IV, работещ под ръководството
            на длъжностно лице от функционална група AST
      (член 80, параграф 2 от Условията за работа на другите служители)
      4.      Длъжностни лица — Назначаване — Срок за изпитване — Условия за протичане — Предупреждение
      (член 34 от Правилника за длъжностните лица)
      5.      Производство — Жалба в първоинстанционно производство — Изисквания за форма
      (член 21, първа алинея от Статута на Съда и член 7, параграф 3 от приложение І към него; член 44, параграф 1, буква в) от
            Процедурния правилник на Първоинстанционния съд; член 35, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба)
      6.      Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване — Оценка на резултатите
      (член 84, параграф 3 от Условията за работа на другите служители)
      7.      Длъжностни лица — Равно третиране — Длъжностни лица и длъжностни лица в срок за изпитване
      (член 43 от Правилника за длъжностните лица; член 84 от Условията за работа на другите служители)
      8.      Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване — Оценка в края на срока за изпитване — Обхват
            и съдържание
      (член 25 от Правилника за длъжностните лица; член 11, първа алинея и член 81 от Условията за работа на другите служители)
      9.      Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване — Оценка в края на срока за изпитване
      (член 25 от Правилника за длъжностните лица; член 11, първа алинея, член 81 и член 84, параграф 3 от Условията за работа на
            другите служители)
      10.    Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване —  Решение за уволнение
      (член 25 от Правилника за длъжностните лица; член 11, първа алинея и член 81 от Условията за работа на другите служители)
      11.    Длъжностни лица — Договорно наети служители — Назначаване — Срок за изпитване — Негативна оценка на способностите на заинтересованото
            лице — Удължаване на срока за изпитване
      (член 84, параграф 3 от Условията за работа на другите служители)
      12.    Длъжностни лица — Възстановяване на разноски — Пътни разноски за календарната година
      (член 8 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица)
      13.    Длъжностни лица — Възстановяване на разноски — Пътни разноски за календарната година
      (член 8, параграф 4 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица)
      1.      „Спорове от финансов характер“ по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника са не само тези по исковете, предявени от служители
         срещу институция на основание на нейната отговорност, но и тези по всички искове, които целят институция да изплати на служител
         сума, която той счита, че му се дължи по силата на Правилника или на друг акт, който урежда техните служебни правоотношения.
         Съгласно член 91, параграф 1 от Правилника по тези спорове общностният съд разполага с неограничена компетентност, по силата
         на която той има за задача да решава изцяло отнесените пред него спорове, с други думи, да се произнася по всички права и
         задължения на служителя, освен ако не възложи на въпросната институция изпълнението на такава част от съдебното решение при
         определени от него точни условия и под негов контрол. При това положение общностният съд е длъжен, ако случаят го изисква,
         да осъди дадена институция да заплати сумата, на която жалбоподателят има право по силата на Правилника или на друг правен
         акт.

      (вж. точки 39—42)
      Позоваване на:
      Съд — 18 декември 2007 г., Weißenfels/Парламент, C‑135/06 P, Сборник, стр. I‑12041, точки 65, 67 и 68
      2.      Решението за уволнение в края на срока за изпитване трябва да бъде отменено, ако по време на този срок на жалбоподателя не
         са били осигурени нормални условия.

      Независимо че срокът за изпитване, през който следва да се преценят уменията и поведението на съответното лице, не може да
         бъде приравнен на период на обучение, въпреки това през този период на заинтересованото лице задължително трябва да бъде дадена
         възможност да докаже способностите си. Това условие означава на практика, че на длъжностното лице в срок за изпитване трябва
         да бъдат давани подходящи указания и съвети, за да бъде в състояние да се приспособи към специфичните изисквания на заеманата
         от него длъжност.

      Въпросът какви следва да бъдат тези указания и съвети трябва да се преценява не абстрактно, а конкретно, като се отчита естеството
         на изпълняваните функции. В това отношение предходният опит на длъжностното лице в срок за изпитване не следва да се пренебрегва.
         Всъщност, макар сам по себе си да не може да постави под съмнение необходимостта от срок за изпитване, този опит може да определи
         в каква степен съответното лице следва да бъде направлявано, за да се постигне целта на срока за изпитване.

      (вж. точка 65)
      Позоваване на:
      Съд — 15 май 1985 г., Patrinos/CES, 3/84, Recueil, стр. 1421, точки 20—24
      Първоинстанционен съд — 1 април 1992 г., Kupka-Floridi/CES, T‑26/91, Recueil, стр. II‑1615, точка 44; 30 ноември 1994 г.,
         Correia/Комисия, T‑568/93, Recueil FP, стр. I‑A‑271 и II‑857, точка 34; 5 март 1997 г., Rozand-Lambiotte/Комисия, T‑96/95,
         Recueil FP, стр. I‑A‑35 и II‑97, точка 95

      Съд на публичната служба — 18 октомври 2007 г., Krcova/Съд, F‑112/06, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000, точка 48,
         обжалвано пред Първоинстанционния съд, дело T‑498/07 P; 16 април 2008 г., Doktor/Съвет, F‑73/07, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000
         и II‑A‑1‑0000, точки 31 и 33—36, обжалвано пред Първоинстанционния съд, дело T‑248/08 P

      3.      От член 80, параграф 2 от Условията за работа на другите служители следва, че договорно наетите служители от функционална
         група IV могат да изпълняват задачите си под ръководството на длъжностни лица от която и да е категория. Следователно тази
         разпоредба допуска договорно наетият служител от функционална група IV да изпълнява своите задачи евентуално под ръководството
         на длъжностно лице от функционална група AST.

      (вж. точка 72)
      4.      Правото на съответното лице да му бъдат осигурени нормални условия по време на срока за изпитване е гарантирано в достатъчна
         степен чрез отправянето на устно предупреждение, което да му даде възможност да се приспособи към изискванията на службата
         и съответно да подобри своята работа.

      (вж. точка 84)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — Rozand-Lambiotte/Комисия, посочено по-горе, точка 102
      5.      Макар по конкретни въпроси жалбата до Първоинстанционния съд да може да бъде подкрепена с доводи и да бъде допълнена чрез
         препращане към откъси от приложени към нея документи, ролята на приложенията е чисто доказателствена и спомагателна и поради
         това те не могат да служат за подробно изясняване на накратко изложено в жалбата основание чрез изтъкването на оплаквания
         или доводи, които не се съдържат в нея. Жалбоподателят трябва да посочи в жалбата си точните оплаквания, по които Първоинстанционният
         съд е призован да се произнесе, както и поне накратко правните и фактически обстоятелства, на които основава тези си оплаквания.

      В производството пред Съда на публичната служба приложенията не могат да изясняват накратко изложено в жалбата правно основание
         чрез изтъкването на оплаквания и доводи, които не се съдържат в нея, и поради това че съгласно член 7, параграф 3 от приложение I
         към Статута на Съда писмената фаза на производството пред посочения съд по принцип обхваща една-единствена размяна на писмени
         становища, освен ако този съд не реши друго. Тази особеност на производството пред Съда на публичната служба се обяснява с
         обстоятелството, че за разлика от предвиденото по отношение на производството пред Първоинстанционния съд или Съда съгласно
         член 21, първа алинея от Статута на Съда, съдържащото се в жалбата изложение на правните основания и доводите не следва да
         бъде кратко. На практика подобна гъвкавост до голяма степен би обезсмислила специалното и последващо правило, съдържащо се
         в приложение I към Статута на Съда.

      (вж. точки 86 и 87)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 30 януари 2007 г., France Télécom/Комисия, T‑340/03, Recueil, стр. II‑107, точка 167
      6.      Член 84, параграф 3 от Условията за работа на другите служители предоставя на оценяващия и на органа, оправомощен да сключва
         договори, голяма свобода при преценката на способностите и работата на длъжностното лице в срок за изпитване с оглед на интересите
         на службата. Ето защо, що се отнася до факторите, които трябва да бъдат взети предвид при оценката в края на срока за изпитване,
         общностният съд не следва да замества със своя преценката на институциите, а контролът му трябва да се свежда до проверка
         дали не е налице явна грешка в преценката или злоупотреба с власт.

      (вж. точка 89)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — Rozand-Lambiotte/Комисия, посочено по-горе, точка 112
      Съд на публичната служба — Krcova/Съд, посочено по-горе, точка 62
      7.      Процесуалните гаранции, предоставени на длъжностните лица във връзка с тяхното оценяване, не са приложими по отношение на
         длъжностните лица в срок за изпитване. Между правното и фактическото положение на длъжностните лица и на длъжностните лица
         в срок за изпитване има съществени различия. По-конкретно, фактическото положение на длъжностното лице в срок за изпитване
         не е сравнимо с това на длъжностното лице, изпълняващо служебните си задължения от години. Нещо повече, правилата за оценяване
         на длъжностните лица не са приложими при оценяването на длъжностните лица в срок за изпитване. Атестационните доклади на длъжностните
         лица и оценката в края на срока за изпитване на длъжностното лице в срок за изпитване имат различни функции, тъй като основната
         цел на посочената оценка е да се прецени годността на съответното лице да изпълнява задачите, които се включват в служебните
         му задължения, докато главната функция на атестационния доклад е да осигури на администрацията периодична и възможно най-пълна
         информация за условията, при които длъжностното лице изпълнява своите задължения.

      (вж. точки 92 и 95)
      Позоваване на:
      Съд на публичната служба — Doktor/Съвет, посочено по-горе, точки 85 и 86
      8.      Оценката в края на срока за изпитване на договорно нает служител и последващите тази оценка становища, като например становището
         на прекия началник или на комитета по атестиране, не са решения с неблагоприятни последици по смисъла на член 25 от Правилника,
         към който член 11, първа алинея и член 81 от Условията за работа на другите служители препращат. Ето защо, макар оценката
         в края на срока за изпитване и последващите тази оценка становища да следва да бъдат надлежно мотивирани, за да може органът,
         оправомощен да сключва договори, да вземе обосновано решение, те не трябва все пак да съдържат подробно описание на всички
         факти, на които се основават. По-конкретно оценяващият не е длъжен да опише всички дейности на лицето в срок за изпитване,
         нито изчерпателно и детайлно да посочи възникналите трудности в срока за изпитване. Освен това от оценяващия, от прекия началник
         или от комитета по атестиране не следва да се изисква да обсъждат всички фактически или правни въпроси, които са били повдигнати
         от лицето в срок за изпитване в изготвената от него самооценка или в допълнителните бележки.

      (вж. точка 93)
      Позоваване на:
      Съд — 25 март 1982 г., Munk/Комисия, 98/81, Recueil, стр. 1155, точка 14
      9.      Макар целта на член 84, параграф 3 от Условията за работа на другите служители е да обезпечи на договорно наетите служители
         правото да изложат пред органа, оправомощен да сключва договори, евентуалните си забележки и да гарантира, че същите ще бъдат
         взети предвид, член 11, първа алинея от посочените условия и член 25 от Правилника, към които препраща член 81 от същите условия,
         що се отнася до договорно наетите служители, не се отнасят до становищата, изготвени от консултираните в процедурата за оценяване
         преки началници. Поради това в своите мотиви последните не са длъжни да вземат изрично отношение по всички доводи на лицето
         в срок за изпитване.

      (вж. точки 103 и 105)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 21 септември 1999 г., Trigari-Venturin/Център за преводи, T‑98/98, Recueil FP, стр. I‑A‑159 и II‑821,
         точка 57

      10.    Решението за уволнение на срочно нает служител в края на срока за изпитване следва да бъде мотивирано. Доколкото член 81 от
         Условията за работа на другите служители препраща, що се отнася до договорно наетите служители, към член 11, първа алинея
         от същите условия, който е приложим по отношение на срочно наетите служители, и доколкото съгласно последната разпоредба член 25
         от Правилника, предвиждащ задължение за мотивиране на всяко решение с неблагоприятни последици, се прилага и за срочно наетите
         служители, решението да не се титуляризира договорно нает служител след изтичането на срока му за изпитване, трябва да бъде
         мотивирано.

      Решението е достатъчно мотивирано, когато е прието в контекст, с който заинтересованото лице е запознато и който му позволява
         да разбере обхвата на приетата спрямо него мярка. Такъв е случаят, когато приемането на решението е предшествано от срещи
         с прекия началник, в които е обсъдено конкретното положение. Освен това решение, което препраща към документ, с който заинтересованото
         лице вече разполага и който съдържа данните, на които институцията е основала въпросното решение, отговаря на изискването
         за мотивиране.

      (вж. точки 115 и 117)
      Позоваване на:
      Съд — 7 март 1990 г., Hecq/Комисия, C‑116/88 и C‑149/88, Recueil, стр. I‑599, точки 26 и 27
      Първоинстанционен съд — 15 октомври 1997 г., IPK/Комисия, T‑331/94, Recueil, стр. II‑1665, точка 52; Trigari-Venturin/Център
         за преводи, посочено по-горе, точка 84

      11.    Администрацията разполага с голяма свобода при преценката на способностите и работата на длъжностното лице в срок за изпитване
         с оглед на интересите на службата. По-конкретно употребата на израза „при изключителни обстоятелства“ в член 84, параграф 3
         от Условията за работа на другите служители ясно сочи, че органът, оправомощен да сключва договори, разполага с широко право
         на преценка, за да определи с оглед на фактите по случая и индивидуалното положение на съответното лице при какви условия
         е желателно да се удължи срокът за изпитване. Ето защо общностният съд може да проверява направената от институцията оценка
         в края на срока за изпитване само ако е налице явна грешка в преценката или злоупотреба с власт.

      Макар задължението за полагане на грижа, което администрацията има към своите служители, да предполага, че когато се произнася
         във връзка с положението на служител, съответният орган взема предвид всички обстоятелства, които могат да бъдат определящи
         за решението му и при това отчита не само интереса на службата, но също и този на съответното длъжностно лице, това задължение
         не следва да превръща възможността за удължаване на срока за изпитване, предвидена „като изключение“ в член 84, параграф 3
         от Условията за работа на другите служители, в правило, тъй като в противен случай би се изопачил смисълът на тази разпоредба,
         отразяваща равновесието между въведените с тези условия права и задължения в отношенията между администрацията и длъжностните
         лица в срок за изпитване.

      (вж. точки 126, 128 и 129)
      Позоваване на:
      Първоинстанционен съд — 27 юни 2002 г., Tralli/ЕЦБ, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 и T‑69/01, Recueil FP, стр. I‑A‑97 и II‑453,
         точка 76

      Съд на публичната служба — Krcova/Съд, посочено по-горе, точки 62 и 77
      12.    Член 8, параграф 4, второ изречение от приложение VII към Правилника урежда въпроса с пътните разноски на длъжностните лица,
         чието място на работа е извън територията на държава членка. Тази разпоредба предвижда в полза на заинтересованото лице и
         неговото семейство право на възстановяване на пътните разноски за всяка календарна година, като при това възстановяване не
         се прилага съдържащото се в член 8, параграф 3 правило pro rata temporis, приложимо по отношение на длъжностните лица, чието
         място на работа е на територията на държава членка. Поради това служител, чието място на работа е в трета държава, има право
         пътните му разноски да бъдат възстановени в пълен размер, без значение каква е продължителността на активната му служба. Подобна
         разлика в третирането не е дискриминационна, тъй като положението на длъжностните лица, чието място на работа е на територията
         на държава членка, и това на длъжностните лица, чието място на работа е извън територията на държава членка, съществено се
         различават.

      (вж. точки 155 и 158—160)
      Позоваване на:
      Съд на публичната служба — 23 януари 2007 г., Chassagne/Комисия, F‑43/05, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000, точка 97
      13.    Механизмът за възстановяване на пътните разноски, направени от длъжностни лица на работа в трета държава, който е предвиден
         в член 8, параграф 4 от приложение VII към Правилника и който общностният законодател запазва при реформата на Правилника
         през 2004 г., изисква пътуването действително да се е състояло и свързаните с него разходи действително да са били направени.
         Макар в тази разпоредба вече да не се споменава задължението за представяне на оправдателни документи, това задължение е неразривно
         свързано с условието пътуването действително да се е състояло.

      (вж. точки 168 и 169)


title: Решение на Съда (трети състав) от 15 юли 2010 г. # Pannon Gép Centrum Kft срещу APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Искане за преюдициално заключение: Baranya Megyei Bíróság - Унгария. # Шеста директива ДДС - Директива 2006/112/ЕО - Право на приспадане на платения по получени доставки данък - Национална правна уредба, която санкционира наличието на погрешни данни във фактурата със загуба на правото на приспадане. # Дело C-368/09.

text:
      Дело C-368/09
      Pannon Gép Centrum kft
      срещу
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Преюдициално запитване, отправено от Baranya Megyei Bíróság)
      „Шеста директива ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Право на приспадане на платения по получени доставки данък — Национална правна уредба, която санкционира наличието на погрешни данни във фактурата със загуба на правото на приспадане“
      Резюме на решението
      Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Задължения на данъчнозадълженото лице — Притежаване на фактура, съдържаща
            определени данни
      (член 167, член 178, буква а), член 220, точка 1 и член 226 от Директива 2006/112 на Съвета)
      Член 167, член 178, буква a), член 220, точка 1 и член 226 от Директива 2006/112 относно общата система на данъка върху добавената
         стойност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или практика, съгласно която националните
         органи отказват да признаят на данъчнозадълженото лице право на приспадане на дължимия или платения за предоставени услуги
         данък върху добавената стойност от размера на данъка, който то трябва да внесе в бюджета, по съображение че първоначалната
         фактура, притежавана от това лице към момента на приспадането, съдържа погрешна дата на приключване на доставката на услуги
         и че не е налице последователна номерация на впоследствие коригираната фактура и кредитното известие, с което е анулирана
         първоначалната фактура, стига да са налице материалноправните условия за приспадане и, преди компетентният орган да издаде
         акта, данъчнозадълженото лице да му е предоставило коригирана фактура, в която е посочена точната дата на приключване на доставката
         на услуги, дори ако не е налице последователна номерация на тази фактура и кредитното известие, с което е анулирана първоначалната
         фактура.

      Всъщност за целите на данъка върху добавената стойност само изброените в член 226 от Директива 2006/112 данни задължително
         трябва да са посочени във фактурите, издадени в съответствие с член 220 от същата директива. Оттук следва, че държавите членки
         нямат възможност да въвеждат отнасящи се до съдържанието на фактурите условия за упражняването на правото на приспадане на
         данъка върху добавената стойност, които не са изрично предвидени в разпоредбите на тази директива.

      (вж. точки 40, 41 и 45 и диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
      15 юли 2010 година(*)

      „Шеста директива ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Право на приспадане на платения по получени доставки данък — Национална правна уредба, която санкционира наличието на погрешни данни във фактурата със загуба на правото на приспадане“
      По дело C‑368/09
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Baranya Megyei Bíróság (Унгария) с акт от 31 август
         2009 г., постъпил в Съда на 14 септември 2009 г., в рамките на производство по дело

      Pannon Gép Centrum kft
      срещу
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály,
      СЪДЪТ (трети състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts (докладчик), председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н G. Arestis, г‑н J. Malenovský
         и г‑н T. von Danwitz, съдии,

      генерален адвокат: г‑н N. Jääskinen,
      секретар: г‑н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за унгарското правителство, от г‑жа J. Fazekas, г‑н M. Fehér и г‑жа K. Szíjjártó, в качеството на представители,
      –        за Европейската комисия, от г‑н D. Triantafyllou и г‑н B. D. Simon, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 17, параграф 1, член 18, параграф 1, буква а) и член 22, параграф 3,
         букви а) и б) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата на
         държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа
         (ОВ L 145, стр. 1, наричана „Шеста директива“), изменена с Директива 2001/115/ЕО на Съвета от 20 декември 2001 г. (ОВ L 15,
         2002 г., стр. 24).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Pannon Gép Centrum kft и APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli
         Kihelyezett Hatósági Osztály (наричано по-нататък „APEH“) по повод на отказа на последното да признае на жалбоподателя в главното
         производство правото на приспадане на платения за предоставените му услуги данък върху добавената стойност (наричан по-нататък
         „ДДС“) от размера на ДДС, който трябва да внесе в бюджета.

       Правна уредба
       Правна уредба на Съюза
      3        Съгласно членове 411 и 413 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху
         добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7) тази директива
         отменя и заменя, считано от 1 януари 2007 г., законодателството на Съюза в областта на ДДС, и в частност Шеста директива.
         Съгласно съображения 1 и 3 от Директива 2006/112 преработването на Шеста директива е било необходимо, за да се изложат приложимите
         разпоредби по ясен и рационален начин в нова структура и нов текст, без по принцип да се внасят съществени промени. В този
         смисъл разпоредбите на Директива 2006/112 по същество са едни и същи със съответните разпоредби от Шеста директива.

      4        Съгласно член 167 от Директива 2006/112, в който се възпроизвежда текстът на член 17, параграф 1 от Шеста директива, „[п]равото
         на приспадане възниква […], когато подлежащият на приспадане данък стане изискуем“.

      5        Член 168, буква a) от Директива 2006/112, който съдържа по същество същия текст като член 17, параграф 2, буква a) от Шеста
         директива в редакцията му съгласно член 28е, параграф 1 от Шеста директива, гласи:

      „Доколкото стоките и услугите се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадължено лице, същото има правото, в
         държава членка, в която извършва тези сделки да приспадне следното от дължимия данък върху добавената стойност, който то е
         задължено да плати:

      a)      дължимия или платен ДДС в тази държава членка по отношение на доставката за него на стоки или услуги, извършена или която
         предстои да бъде извършена от друго данъчнозадължено лице“.

      6        Член 178 от Директива 2006/112, който по същество възпроизвежда текста на член 18, параграф 1 от Шеста директива в редакцията
         му съгласно член 28е, точка 2 от Шеста директива, съдържа следните разпоредби:

      „За да може да упражни правото си на приспадане, данъчнозадълженото лице трябва да отговаря на следните условия:
      a)      за целите на приспадане в съответствие с член 168, буква а) по отношение на доставката на стоки или услуги, той трябва да
         притежава фактура, съставена в съответствие с членове 220—236 и членове 238, 239 и 240;

      […]“
      7        Член 220, точка 1 от Директива 2006/112, който по същество възпроизвежда текста на член 22, параграф 3, буква a) от Шеста
         директива в редакцията му съгласно член 28з от Шеста директива, изменена с член 2, точка 2 от Директива 2001/115, гласи:

      „Всяко данъчнозадължено лице осигурява по отношение на изброените по-долу издаването на фактура или от самия него, или от
         неговия клиент, или на негово име, или в негова полза, от трето лице:

      1)      доставки на стоки и услуги, които той е извършил на друго данъчнозадължено лице или на данъчно незадължено юридическо лице“.
      8        Член 226 от Директива 2006/112 по същество възпроизвежда текста на член 22, параграф 3, буква б) от Шеста директива в редакцията
         му съгласно член 28з от Шеста директива, изменена с член 2, точка 2 от Директива 2001/115, и гласи:

      „Без да се засягат специалните разпоредби, предвидени в настоящата директива, само следните данни се изискват задължително
         за целите на ДДС на фактурите, издадени в съответствие с членове 220 и 221:

      1)      дата на издаване;
      2)      пореден номер въз основа на една или повече серии, който да дава уникална идентификация на фактурата;
      3)      идентификационният номер по ДДС […], под който данъчнозадълженото лице е доставило стоките или услугите;
      4)      идентификационният номер по ДДС на клиента […];
      5)      пълното име и адрес на данъчнозадълженото лице и на клиента;
      6)      количеството и естеството на доставените стоки или услуги, или степента и естеството на предоставените услуги;
      7)      датата на извършване или приключване на доставката на стоки или услуги […];
      8)      данъчната основа на база на ставка или освобождаване от данък, единичната цена без ДДС и всякакви отстъпки и намаления, ако
         същите не са включени в единичната цена;

      9)      прилаганата ставка на ДДС;
      10)      размер на дължимия ДДС, освен когато се прилага специален режим, според който съгласно настоящата директива, подобна информация
         се изключва;

      […]“
      9        Член 273 от Директива 2006/112, който по същество възпроизвежда текста на член 22, параграф 8, първа и втора алинея от Шеста
         директива в редакцията му съгласно член 28з от Шеста директива, изменена с член 2, точка 2 от Директива 2001/115, гласи:

      „Държавите членки могат да наложат други задължения, които те считат за необходими за осигуряване правилното събиране на ДДС
         и предотвратяване избягването на данъчно облагане […]

      Възможността за избор по първа алинея не може да се използва за налагане на допълнителни задължения към тези, установени [в
         частност в член 226]“.

       Национална правна уредба
      10      Съгласно член 13, параграф 1, точка 16 от Закон LXXIV от 1992 г. за данък върху добавената стойност (Általános forgalmi adóról
         szóló 1992. évi LXXIV. Törvény, наричан по-нататък „Законът за ДДС“), който е отменен, считано от 31 декември 2007 г., но
         се прилага към спора по главното производство, фактура е „всеки документ, който е издаден на хартиен носител или — със съгласието
         на получателя и на основание на специални разпоредби — на електронен носител, и който може да служи за целите на данъчната
         отчетност и съдържа поне следното:

      a)      пореден номер,
      b)      дата на издаване,
      c)      име, адрес и данъчен номер на данъчнозадълженото лице, което извършва доставката на стоки или услуги,
      d)      ако получателят е регистриран по ДДС — името, адреса и общностния му данъчен номер или, ако няма такъв, данъчния му номер,
      e)      при освобождаване на вътреобщностна доставка на стоки — общностния данъчен номер на получателя,
      f)      датата на доставка, ако се различава от датата на издаване,
      […]
      i)      единична цена на стоките или услугите без данъка,
      j)      общата цена на стоките или услугите без данъка,
      k)      приложената ставка на данъка,
      l)      общия размер на данъка,
      m)      общата сума за плащане“.
      11      Член 35, параграф 1 от Закона за ДДС гласи:

      „[л]ицето упражнява правото си на приспадане, ако притежава данъчен документ, с който да докаже размера на платения по получени
         доставки данък. Данъчни документи са:

      a)      фактурите, опростените фактури, […]
      […]
      издадени на данъчнозадълженото лице“.
      12      Член 1/E, параграф 1 от Наредба № 24/1995 (XI. 22) на министъра на финансите за данъчната идентификация на фактурите, опростените
         фактури и фискалните касови бележки и за използването на касови апарати и таксиметри за осигуряване на издаването на касови
         бележки (24/1995. (XI. 22.) PM rendelet a számla, egyszerűsített számla és nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint a
         nyugta adását biztosító pénztárgép és taxaméter alkalmazásáról) гласи:

      „Фактурите, които са отпечатани на хартиен носител посредством компютърно оборудване, може да служат за данъчна идентификация
         само ако са издадени при стриктно спазване на изискванията за отчетност, включително:

      a)      компютърната програма, която се използва при издаването на фактурата, да осигурява последователно номериране без пропуски
         и повторения […]“

      13      Член 165, параграф 2 от Закон C от 2000 г. за счетоводството (Számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) предвижда, че всички
         отразени в счетоводството данни трябва да са обосновани с надлежно издадени счетоводни документи. Съгласно член 166, параграф 2
         от този закон данните в счетоводните документи трябва да са редовни по форма и съдържание, достоверни и точни.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      14      На 2 май 2007 г. жалбоподателят в главното производство сключва договор с Betonút Szolgáltató és Építő Zrt (наричано по-нататък
         „Betonút“), с който се задължава към Betonút да извърши ремонтни работи по един мост. Жалбоподателят в главното производство
         възлага изпълнението на ремонтните работи на подизпълнител, а именно J és B Pannon-Bau kft (наричано по-нататък „подизпълнителят“).

      15      На 20 ноември 2007 г. Betonút издава на жалбоподателя в главното производство документ, с който удостоверява изпълнението
         на посочените работи, и въз основа на този документ жалбоподателят издава на това дружество фактури, на които посочва 20 ноември
         2007 г. за дата на приключване на работите. От своя страна подизпълнителят издава на жалбоподателя в главното производство
         две фактури за извършените от него ремонтни работи, като в тези фактури за дата на приключване на работите се посочва 14 декември
         2007 г.

      16      На 3 октомври 2007 г. жалбоподателят в главното производство сключва договор с Gebrüder Haider Építőipari kft (наричано по-нататък
         „Haider“), с който се задължава към Haider да извърши строителни работи за изграждане на дъждовни канали. За изпълнението
         на този договор жалбоподателят в главното производство отново възлага строителните работи на подизпълнителя.

      17      Haider издава документ, с който удостоверява извършването на посочените строителни работи, като посочва за дата на приключването
         им 11 декември 2007 г.; същата дата на приключване на строителните работи е посочена и в окончателната фактура, издадена от
         жалбоподателя в главното производство. Подизпълнителят от своя страна издава фактура на жалбоподателя в главното производство,
         в която за дата на приключване на същите строителни работи се посочва 18 декември 2007 г.

      18      В декларациите си по ДДС за четвъртото тримесечие на 2007 г. жалбоподателят в главното производство вписва трите гореупоменати
         фактури от подизпълнителя и приспада съответния ДДС.

      19      Данъчната администрация извършва проверка на тази данъчна декларация и установява, че датите на приключване, посочени в издадените
         от Betonút и Haider удостоверения за извършване на работите и във фактурите, които жалбоподателят в главното производство
         издава на посочените дружества, са по-ранни от датите, посочени на издадените от подизпълнителя фактури, въз основа на които
         жалбоподателят е приспаднал съответния ДДС.

      20      Жалбоподателят в главното производство и подизпълнителят уведомяват данъчната администрация, че в издадените от подизпълнителя
         фактури са посочени погрешни дати на приключване.

      21      На 29 септември 2008 г. подизпълнителят анулира трите погрешно съставени фактури с кредитни известия с номера 2007/0000000124,
         2007/0000000125 и 2007/0000000126, като на тяхно място издава нови фактури с номера JESB20080000016, JESB20080000017 и JESB20080000018.
         В новите фактури се посочва същата дата на приключване на работите, каквато е отразена в издадените от жалбоподателя в главното
         производство фактури.

      22      С акт от 21 януари 2009 г. компетентният данъчен орган задължава жалбоподателя в главното производство, от една страна, да
         внесе ДДС за предоставените от подизпълнителя услуги, който жалбоподателят е приспаднал от размера на подлежащия на внасяне
         данък за четвъртото тримесечие на 2007 г., и от друга страна, да плати глоба и лихви за забава. Според този данъчен орган
         жалбоподателят в главното производство не може да използва първоначално издадените от подизпълнителя фактури за целите на
         приспадането на ДДС, тъй като в тези фактури не е посочена вярната дата на приключване на работите. Въз основа на новите коригирани
         фактури също не може да се признае право на приспадане, тъй като не е гарантирано последователното номериране. В това отношение
         данъчният орган установява, че кредитните известия и издадените на същия ден коригирани фактури са с различна номерация, доколкото
         номерата на кредитните известия започват с цифрите „2007“, докато номерата на коригираните фактури започват със символите
         „JESB2008“.

      23      С решение от 29 април 2009 г. APEH потвърждава акта на компетентния данъчен орган от 21 януари 2009 г.

      24      Жалбоподателят в главното производство обжалва пред Baranya Megyei Bíróság (Областен съд, Барания).

      25      В акта за преюдициално запитване Baranya Megyei Bíróság отбелязва, че съгласно приложеното от данъчната администрация национално
         законодателство и тълкуването му от Legfelsőbb Bíróság (Върховен съд, Унгария) данъчнозадълженото лице няма право на приспадане
         на ДДС, когато не разполага с редовна по форма и съдържание фактура. В този смисъл упражняването на правото на приспадане
         не се допуска, ако фактурата е нередовна от външна страна, независимо в какво се изразява тази нередовност. В разглеждания
         случай поради грешката в посочените във фактурите от подизпълнителя дати на приключване на работите данъчната администрация
         не допуска право на приспадане въз основа на тези фактури, които от съдържателна гледна точка са редовни. Данъчната администрация
         всъщност не оспорва факта, че отразените с фактурите търговски сделки са осъществени при посочените на тези фактури цени.

      26      При тези обстоятелства Baranya Megyei Bíróság решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      1)      Като се има предвид в частност разпоредбата на член 13, параграф 1, точка 16, буква f) от Закона за ДДС, съвместими ли са
         разпоредбите на член 13, параграф 1, точка 16 от Закона за ДДС, в сила към момента на издаване на фактурата, и разпоредбите
         на член 1/Е, параграф 1 от Наредба 24/1995 на министъра на финансите с реквизитите на фактурите и с понятието за фактура,
         определени в член 2, [точка 2] от Директива 2001/115?

      При утвърдителен отговор на този въпрос:
      2)      Противоречи ли на член 17, параграф 1, член 18, параграф 1, буква а) или член 22, параграф 3, букви а) и б) от Шеста директива
         практиката на държава членка да санкционира с лишаване от право на приспадане формалната нередовност на фактурите, въз основа
         на които се иска приспадане?

      3)      За да се упражни правото на приспадане, достатъчно ли е да се изпълнят изискванията на член 22, параграф 3, буква б) от Шеста
         директива, или правото на приспадане може да се упражни и фактурата може да се приеме за редовен документ само ако са спазени
         едновременно всички изисквания и са посочени всички данни съгласно Директива 2001/115?“

       По преюдициалните въпроси
       Предварителни бележки
      27      Следва да се приеме за установено, че запитващата юрисдикция приканва Съда да се произнесе по съвместимостта на национална
         правна уредба или практика с правото на Съюза.

      28      В това отношение следва да се напомни, че макар Съдът да не следва да се произнася в рамките на преюдициално производство
         по съвместимостта на разпоредби на националното право или на национална практика с правните норми на Съюза, той многократно
         е постановявал, че е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички насоки за тълкуване, свързани с това право,
         които да ѝ позволят да прецени тази съвместимост при решаването на делото, с което е сезирана (вж. Решение от 26 януари 2010 г.
         по дело Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, все още непубликувано в Сборника, точка 23 и цитираната съдебна
         практика).

      29      Следователно по настоящото дело Съдът трябва да ограничи проверката си до разпоредбите на правото на Съюза, като им даде полезно
         тълкуване за запитващата юрисдикция, която ще трябва да прецени съответствието на разглежданата национална правна уредба или
         практика с правото на Съюза, за да разреши висящия пред нея спор (вж. по аналогия Решение от 31 януари 2008 г. по дело Centro
         Europa 7, C‑380/05, Сборник, стр. I‑349, точка 51).

      30      При тези условия следва да се приеме за установено, че отправените от запитващата юрисдикция въпроси се отнасят до тълкуването
         на член 17, параграф 1, член 18, параграф 1, буква a) и член 22, параграф 3, букви a) и б) от Шеста директива.

      31      Съгласно членове 411 и 413 от Директива 2006/112 обаче тя отменя и заменя Шеста директива, считано от 1 януари 2007 г.

      32      След като всички факти по спора в главното производство настъпват след 1 януари 2007 г., за този спор релевантно е единствено
         тълкуването на Директива 2006/112.

      33      Обстоятелството, че от формална гледна точка националната юрисдикция е формулирала преюдициалния въпрос чрез позоваване единствено
         на разпоредбите на Шеста директива, не е пречка за Съда да предостави на тази юрисдикция всички насоки за тълкуване, които
         могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила във въпросите
         си, или не (вж. в този смисъл Решение от 27 октомври 2009 г. по дело ČEZ, C‑115/08, все още непубликувано в Сборника, точка 81
         и Решение от 12 януари 2010 г. по дело Petersen, C‑341/08, все още непубликувано в Сборника, точка 48).

      34      В това отношение следва да се напомни, че както личи от съображение 3 от нея, с Директива 2006/112 се преработва съществуващото
         законодателство, и в частност Шеста директива, без по принцип да са направени съществени промени.

      35      При това положение трябва да се приеме, че преюдициалните въпроси се отнасят до тълкуването на член 167, член 178, буква a),
         член 220, точка 1 и член 226 от Директива 2006/112, които съответстват на посочените в акта за преюдициално запитване разпоредби
         на Шеста директива.

       По същество
      36      С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 167,
         член 178, буква a), член 220, точка 1 и член 226 от Директива 2006/112 допускат национална правна уредба като разглежданата
         в главното производство или основана на такава правна уредба практика, съгласно която не се признава право на приспадане на
         ДДС, когато фактурата за доставените на данъчнозадълженото лице стоки или услуги първоначално е съдържала погрешни данни,
         чието последващо коригиране не отговаря на всички условия, определени с приложимите национални правни норми.

      37      В това отношение следва да се напомни, че предвиденото в член 167 и сл. от Директива 2006/112 право на приспадане е неразделна
         част от механизма на ДДС и по принцип не може да се ограничава. То се упражнява незабавно по отношение на целия данък, начислен
         по получени доставки (вж. по-специално Решение от 6 юли 1995 г. по дело BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, стр. I‑1883, точка 18,
         Решение от 21 март 2000 г. по дело Gabalfrisa и др., C‑110/98—C‑147/98, Recueil, стр. I‑1577, точка 43 и Решение от 6 юли
         2006 г. по дело Kittel и Recolta Recycling, C‑439/04 и C‑440/04, Recueil, стр. I‑6161, точка 47).

      38      От акта за преюдициално запитване личи, че в случая материалноправните предпоставки по член 168, буква a) от Директива 2006/112
         са изпълнени, така че жалбоподателят в главното производство има право на приспадане на ДДС във връзка с предоставените му
         от подизпълнителя услуги. Тези услуги всъщност са използвани за целите на облагаеми сделки, извършени от данъчнозадълженото
         лице в съответната държава членка.

      39      Въпреки това съгласно член 178, буква a) от Директива 2006/112 упражняването на правото на приспадане по член 168, буква a)
         от тази директива е обусловено от притежаването на фактура. Съгласно член 220, точка 1 от Директива 2006/112 фактура се издава
         за всяка доставка на стоки или услуги, която данъчнозадължено лице е извършило за друго данъчнозадължено лице.

      40      В член 226 от Директива 2006/112 се уточнява, че доколкото не е предвидено друго в специалните разпоредби на тази директива,
         за целите на ДДС само посочените в този член данни задължително трябва да са посочени във фактурите, издадени в съответствие
         с член 220 от същата директива.

      41      Оттук следва, че държавите членки нямат възможност да въвеждат условия за упражняването на правото на приспадане на ДДС, които
         не са изрично предвидени в разпоредбите на Директива 2006/112. Това тълкуване намира подкрепа и в член 273 от тази директива,
         който предвижда, че държавите членки могат да наложат задължения, които считат за необходими за осигуряване на правилното
         събиране на ДДС и за предотвратяване на избягването на данъчното облагане, но че тази възможност не може да се използва, за
         да се налагат допълнителни задължения при фактурирането спрямо предвидените в частност в член 226 от посочената директива.

      42      В рамките на спора в главното производство на жалбоподателя в това производство не е признато право на приспадане на ДДС за
         предоставените от подизпълнителя услуги по две съображения. Първо, в издадените от подизпълнителя първоначални фактури са
         посочени погрешни дати на приключване на доставката на тези услуги. Второ, установено е, че коригираните фактури, за които
         не се спори, че посочват точните дати на приключване, не осигуряват последователно номериране, доколкото кредитните известия
         и издадените на същия ден коригирани фактури са с различна номерация.

      43      Както посочва унгарското правителство, съгласно член 226, точка 7 от Директива 2006/112 във фактурата наистина задължително
         трябва да се посочи точната дата, на която е приключила доставката на услуги. Все пак от представената на Съда преписка по
         делото личи, че към момента, в който отказва на жалбоподателя в главното производство приспадането на ДДС за предоставените
         му от подизпълнителя услуги, компетентният данъчен орган вече е разполагал с коригираните от подизпълнителя фактури с точните
         дати на приключване. Директива 2006/112 обаче не забранява да се коригират погрешно съставени фактури.

      44      Предвид констатациите в точки 38 и 41 от настоящото решение, ако коригираните фактури съдържат всички реквизити по Директива
         2006/112, и в частност по член 226 от нея — което запитващата юрисдикция трябва да провери — би трябвало да се приеме, че
         в случай като разглеждания в главното производство са налице всички материално- и процесуалноправни предпоставки, за да може
         жалбоподателят в главното производство да получи право на приспадане на ДДС за предоставените му от подизпълнителя услуги.
         В това отношение е важно да се подчертае, че член 226 от Директива 2006/112 изобщо не въвежда задължение, съгласно което коригираните
         фактури да трябва да са от същата серия като кредитните известия, с които са анулирани погрешно съставените фактури.

      45      При това положение на поставените въпроси следва да се отговори, че член 167, член 178, буква a), член 220, точка 1 и член 226
         от Директива 2006/112 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба или практика, съгласно която
         националните органи отказват да признаят на данъчнозадълженото лице право на приспадане на дължимия или платения за предоставени
         услуги ДДС от размера на данъка, който то трябва да внесе в бюджета, по съображение че първоначалната фактура, притежавана
         от това лице към момента на приспадането, съдържа погрешна дата на приключване на доставката на услуги и че не е налице последователна
         номерация на впоследствие коригираната фактура и кредитното известие, с което е анулирана първоначалната фактура, стига да
         са налице материалноправните условия за приспадане и, преди компетентният орган да издаде акта, данъчнозадълженото лице да
         му е предоставило коригирана фактура, в която е посочена точната дата на приключване на доставката на услуги, дори ако не
         е налице последователна номерация на тази фактура и кредитното известие, с което е анулирана първоначалната фактура.

       По съдебните разноски
      46      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
      Член 167, член 178, буква a), член 220, точка 1 и член 226 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно
            общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба
            или практика, съгласно която националните органи отказват да признаят на данъчнозадълженото лице право на приспадане на дължимия
            или платения за предоставени услуги ДДС от размера на данъка, който то трябва да внесе в бюджета, по съображение че първоначалната
            фактура, притежавана от това лице към момента на приспадането, съдържа погрешна дата на приключване на доставката на услуги
            и че не е налице последователна номерация на впоследствие коригираната фактура и кредитното известие, с което е анулирана
            първоначалната фактура, стига да са налице материалноправните условия за приспадане и, преди компетентният орган да издаде
            акта, данъчнозадълженото лице да му е предоставило коригирана фактура, в която е посочена точната дата на приключване на доставката
            на услуги, дори ако не е налице последователна номерация на тази фактура и кредитното известие, с което е анулирана първоначалната
            фактура.
      Подписи
      * Език на производството: унгарски.


Решение на Съда (трети състав) от 17 април 1997 г. # Pedro Burdalo Trevejo и други срещу Fondo Garantía Salarial. # Искане за преюдициално заключение: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Испания. # Директива 77/187/ЕИО. # Дело C-336/95.


Решение на Съда (шести състав) от 26 септември 1996 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Неизпълнение на задължения - Директива 92/35/ЕИО - Директива 92/40/ЕИО. # Дело C-117/95.


Решение на Общия съд (втори състав) от 10 февруари 2015 г.#Infocit — Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (СХВП).#Марка на Общността — Производство по възражение — Заявка за словна марка на Общността „DINKOOL“ — По-ранна международна фигуративна марка „DIN“ — По-ранен национален търговски идентификатор „DIN“ — Относителни основания за отказ — Вероятност от объркване — Член 8, параграф 1, буква б) и член 8, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 207/2009.#Дело T‑85/14.


Решение на Съда (шести състав) от 11 януари 2001 г. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl срещу Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna и Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Искане за преюдициално заключение: Tribunale civile e penale di Cagliari - Италия. # Земеделие. # Дело C-403/98.


Решение на Съда от 21 юни 1973 г. # Комисия на Европейските общности срещу Италианска република. # Дело 79-72.


Решение на Съда от 28 ноември 1991 г. # Bureau européen des unions de consommateurs срещу Комисия на Европейските общности. # Дело C-170/89.


title: Решение на Съда (седми състав) от 4 октомври 2012 г.#ЕТ „ПИГИ — Павлета Димова“ срещу Директор на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“, гр. Варна, при Централно управление на Националната агенция за приходите.#Преюдициално запитване, отправено от Административен съд Варна.#Данъчни въпроси — ДДС — Директива 2006/112/ЕО — Право на приспадане — Корекция — Кражба на стоки.#Дело C‑550/11.

text:
               Страни по делото
               Основания за решението
               Диспозитив

            Страни по делото
            По дело C–550/11
            с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Административен съд Варна (България) с акт от 24 октомври 2011 г., постъпил в Съда на 2 ноември 2011 г., в рамките на производство по дело
            ЕТ „ПИГИ — Павлета Димова“
            срещу
            Директор на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“, гр. Варна, при Централно управление на Националната агенция за приходите,
            СЪДЪТ (седми състав),
            състоящ се от: г-н J. Malenovský, председател на състав, г-жа R. Silva de Lapuerta (докладчик) и г-н E. Juhász, съдии,
            генерален адвокат: г-жа J. Kokott,
            секретар: г-н A. Calot Escobar,
            предвид изложеното в писмената фаза на производството,
            като има предвид становищата, представени:
            – за директора на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“, гр. Варна при Централно управление на Националната агенция за приходите, от г-жа Св. Златева, в качеството на представител,
            – за българското правителство, от г-н Цв. Иванов и г-н Юл. Атанасов, в качеството на представители,
            – за Европейската комисия, от г-жа L. Lozano Palacios и г-н Д. Русанов, в качеството на представители,
            предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
            постанови настоящото
            Решение

            Основания за решението
            1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 185 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7 и поправки в ОВ L 74, 2011 г., стр. 3 и OB L 249, 2012 г., стр. 15, наричана по-нататък „Директивата“).
            2. Запитването е отправено в рамките на спор между ЕТ „ПИГИ — Павлета Димова“ (наричан по-нататък „ПИГИ — П. Димова“) и директора на Дирекция „Обжалване и управление на изпълнението“, гр. Варна, при Централно управление на Националната агенция за приходите (наричан по-нататък „Директорът“) по повод корекцията на данъчен кредит за данък върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“).
            Правна уредба
            Право на Съюза
            3. Член 1, параграф 2, втора алинея от Директивата гласи:
            „За всяка сделка ДДС, начисляван върху цената на стоките или услугите по ставката, приложима за такива стоки или услуги, е изискуем след приспадането на сумата на ДДС, поета пряко от различните елементи на себестойността“.
            4. Съгласно член 168 от Директивата:
            „Доколкото стоките и услугите се използват за целите на облагаемите сделки на данъчнозадължено лице, същото има правото, в държава членка, в която извършва тези сделки да приспадне следното от дължимия данък върху добавената стойност, който то е задължено да плати:
            а) дължимия или платен ДДС в тази държава членка по отношение на доставката за него на стоки или услуги, извършена или която предстои да бъде извършена от друго данъчнозадължено лице;
            […]“.
            5. Член 184 от Директивата предвижда, че първоначално определената сума за приспадане се коригира, когато е по-голяма или по-малка от тази, на която данъчнозадълженото лице е имало право.
            6. Член 185 от Директивата гласи следното:
            „1. Корекция се прави по-специално, когато след изготвяне на справка-декларацията по ДДС настъпи някаква промяна във факторите, използвани за определяне на сумата за приспадане, например когато покупките се анулират или се получат намаления на цените.
            2. Чрез дерогация от параграф 1, не се прави корекция в случай на сделки, по които не е извършено никакво плащане или е извършено частично плащане, или в случай на унищожаване, погиване или кражба на вещ, надлежно доказани или потвърдени, или в случай на стоки, запазени за целите на даването на подаръци с малка стойност или даването на мостри […]
            Въпреки това, в случай на сделки, по които не е извършено никакво плащане или е извършено частично плащане, или в случай кражба, държавите членки могат да изискват извършването на корекция“.
            7. Съгласно член 186 от Директивата държавите членки определят подробните правила за прилагане на членове 184 и 185 от Директивата.
            Българското право
            8. Република България транспонира Директивата със Закона за данък върху добавената стойност (ДВ, бр. 63 от 4 август 2006 г., наричан по-нататък „ЗДДС“), в сила от 1 януари 2007 г.
            9. Корекциите на ползван данъчен кредит са уредени в частност в член 79 от ЗДДС, който предвижда:
            „[…]
            (3) Регистрирано лице, което изцяло или частично е приспаднало данъчен кредит за произведени, закупени, придобити или внесени от него стоки, при унищожаване, установяване на липси или при бракуване на стоките, както и при промяна на предназначението им, за което вече не е налице право на приспадане на данъчен кредит, начислява и дължи данък в размер на приспаднатия данъчен кредит.
            (4) Корекцията […] се извършва в данъчния период, през който са възникнали съответните обстоятелства, чрез съставяне на протокол за извършената корекция […].
            […]
            (6) […] за стоките или услугите, които са дълготрайни активи по смисъла на Закона за корпоративното подоходно облагане, лицето дължи данък […]“.
            10. Ограниченията за корекции са предвидени в член 80 от ЗДДС по следния начин:
            „[…]
            (2) Корекции по чл. 79, ал. 3 не се извършват в случаите на:
            1. унищожаване, липса или брак, причинени от непреодолима сила, както и в случаите на унищожаване на акцизни стоки под административен контрол по реда на Закона за акцизите и данъчните складове;
            2. унищожаване, липса или брак, причинени от аварии или катастрофи, за които лицето може да докаже, че не са причинени по негова вина;
            […]
            4. технологичен брак в допустимите норми, определени с технологичната документация за съответното производство или дейност;
            5. брак поради изтичане срока на годност/трайност, определен съгласно изискванията на нормативен акт;
            6. брак на дълготрайни материални активи по смисъла на Закона за счетоводството, когато балансовата им стойност е по-ниска от 10 на сто от отчетната им стойност.
            […]“.
            Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
            11. „ПИГИ — П. Димова“ е едноличен търговец, регистриран в България и представляван от г-жа Димова, който има предмет на дейност, наред с другото, производство, изкупуване и реализация на селскостопанска продукция, производство и продажба на безалкохолни и алкохолни напитки и търговия с хранителни стоки.
            12. След извършена през октомври 2010 г. ревизия, обхващаща периода от 1 август 2005 г. до 30 септември 2010 г., органът по приходите при Териториална дирекция на Националната агенция за приходите, гр. Варна, установява задължения за ДДС за януари 2007 г. Ревизията приключва с ревизионен акт от 14 януари 2011 г., съгласно който „ПИГИ — П. Димова“ трябва да заплати главница в размер на 1 283,43 лв. — задължения за ДДС за посочения месец — и лихви в размер на 656,04 лв.
            13. Пред посочения орган жалбоподателят в главното производство обяснява липсата на стоките (пакетирани изделия и цигари), до които се отнася въпросният ревизионен акт, с кражба от търговския му обект, извършена на 3 януари 2007 г. Според счетоводните книги на „ПИГИ — П. Димова“ откраднатите стоки са на стойност 6 417, 16 лв.
            14. За разкриване на кражбата, в Първо районно полицейско управление, гр. Добрич, е образувано досъдебно производство срещу неизвестен извършител. С постановление от 26 март 2007 г. на прокурор при Районна прокуратура Добрич досъдебното производство е спряно, поради това че извършителят не е разкрит. Материалите са изпратени на водещия разследването полицай за продължаване на издирването на извършителя.
            15. Органът по приходите при Териториална дирекция на Националната агенция за приходите, гр. Варна, обаче приема, че съгласно член 79, алинея 3 от ЗДДС „ПИГИ — П. Димова“ дължи, за периода, в който стоките са били откраднати, ДДС в размер на приспаднатия данъчен кредит. На следващо място, той се позовава на условията, определени в член 80 от ЗДДС, при които данъчнозадълженото лице не е длъжно да извършва корекция на ползвания данъчен кредит за липсващи стоки. Едно от тези условия е непреодолимата сила. Все пак посоченият орган приема, че в случая е налице основание за корекция, тъй като жалбоподателят в главното производство е следвало да начисли ДДС в размер на ползвания данъчен кредит при закупуването на липсващите стоки.
            16. Поради това „ПИГИ — П. Димова“ обжалва ревизионния акт по административен ред пред Директора, като твърди, че доколкото се дължи на кражба, липсата на стоките е възникнала в резултат на непреодолима сила, която не би могла да бъде предвидена от него. Следователно не трябвало да се извършва корекция.
            17. С решение от 22 март 2011 г. Директорът отхвърля подадената жалба, като приема, че корекцията на ползван данъчен кредит не е изключена при кражба на стоки.
            18. „ПИГИ — П. Димова“ обжалва това решение пред запитващата юрисдикция. Жалбоподателят в главното производство поддържа по-конкретно че след като липсата на стоките се дължи на кражба, Директорът не е следвало да прилага разпоредбите относно корекциите на ползван данъчен кредит. „ПИГИ — П. Димова“ подчертава, че е налице случай на непреодолима сила, който не би могъл да бъде нито предвиден, нито предотвратен от него.
            19. При тези обстоятелства Административен съд Варна решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
            „1) В кои случаи следва да се приема, че е налице хипотезата на надлежно доказана или потвърдена кражба по смисъла на член 185, параграф 2 от [Директивата], и за изпълнение на същата необходимо ли е да бъде установена самоличността на извършителя [на кражбата], както и последният да бъде осъден с влязла в сила присъда?
            2) В зависимост от отговора по първия въпрос, хипотеза като тази в главното производство — наличие на досъдебно производство за кражба, образувано срещу неизвестен извършител, което обстоятелство не се оспорва от органите по приходите и въз основа на което е прието, че е налице липса, попада ли в обхвата на понятието надлежно доказана и документирана кражба по смисъла на член 185, параграф 2 от [Директивата]?
            3) Допустима ли е от гледна точка на член 185, параграф 2 от [Директивата] национална правна уредба като тази по член 79, алинея 3 и член 80, алинея 2 от ЗДДС, както и на данъчна практика като тази в главното производство, според която задължително се извършва корекция на приспаднатия данък при придобиването на стоки, станали впоследствие обект на кражба, при положение че Държавата не се е възползвала от предоставената възможност да предвиди изрично корекции на приспаданията в случай на кражба?“.
            По преюдициалните въпроси
            20. С въпросите си, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 185, параграф 2 от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални данъчни разпоредби като тези в членове 79 и 80 от ЗДДС, които при установена липса на облагаеми с ДДС стоки изискват корекция на данъчния кредит, ползван от данъчнозадълженото лице при придобиването на тези стоки, в случай че същите са му били откраднати и извършителят на кражбата не е разкрит.
            21. За да се отговори на тези въпроси, трябва да се припомни като начало, че установеният в Директивата режим на приспадане цели да облекчи изцяло предприемача от тежестта на ДДС, който е дължим или платен във връзка с всички негови икономически дейности. Общата система на ДДС следователно цели да гарантира пълен неутралитет на данъчната тежест върху всички икономически дейности, независимо от техните цели или резултати, при условие че съответните дейности по принцип подлежат на облагане с ДДС (вж. Решение от 22 март 2012 г. по дело Клуб, C-153/11, точка 35 и цитираната съдебна практика).
            22. От член 168 от Директивата следва, че доколкото данъчнозадълженото лице, което в това си качество придобива стока, използва тази стока за нуждите на своите облагаеми дейности, то има право да приспадне дължимия за тази стока или платен ДДС. Това право на приспадане възниква в момента, в който подлежащият на приспадане данък стане изискуем, тоест в момента на доставяне на стоките (вж. Решение по дело Клуб, посочено по-горе, точка 36 и цитираната съдебна практика).
            23. Следователно решаващият критерий за възможността да се приспадне платеният по получени доставки ДДС е как са или ще бъдат употребени тези стоки или услуги. Всъщност употребата определя първоначалното приспадане, на което данъчнозадълженото лице има право, и обхвата на евентуалните корекции, които трябва да бъдат осъществени според условията, предвидени в членове 185—187 от Директивата (вж. Решение от 15 декември 2005 г. по дело Centralan Property, C-63/04, Recueil, стр. I-11087, точка 54 и цитираната съдебна практика).
            24. Всъщност механизмът на корекции, предвиден в посочените членове от Директивата, е неразделна част от установения с нея режим на приспадане на ДДС.
            25. В това отношение е необходимо да се подчертае, че предвидените в Директивата правила относно корекциите целят по-голяма точност при приспаданията, за да се гарантира неутралността на ДДС, така че правото на приспадане на платения данък за сделките от предходния етап да се запазва само доколкото същите служат за извършването на облагаеми с този данък доставки. Следователно с тези правила Директивата цели да установи тясна и пряка връзка между правото на приспадане на платения по получени доставки ДДС и употребата на съответните стоки или услуги за облагаеми сделки (вж. Решение по дело Centralan Property, посочено по-горе, точка 57).
            26. Що се отнася до възникването на задължение за коригиране на ползвания данъчен кредит, член 185, параграф 1 от Директивата установява принципа, че корекция трябва да се извърши, когато след декларирането на ДДС настъпят промени във факторите, използвани за определяне на сумата за приспадане.
            27. Следва да се отбележи, че доколкото стока, която е била открадната, повече не може да бъде използвана за облагаемите сделки на данъчнозадълженото лице, кражбата представлява подобна промяна и по правило налага корекция на ползвания данъчен кредит.
            28. При все това чрез дерогация на принципа, закрепен в член 185, параграф 1 от Директивата, параграф 2, първа алинея от същия член предвижда, че не се прави корекция и в случай на „кражба на вещ, надлежно доказан[а]“. Съгласно втората алинея от същия параграф 2 тази дерогация е факултативна.
            29. Следователно държавите членки могат да предвидят извършването на корекция на ползван данъчен кредит във всички случаи на кражба на вещи, които пораждат право на приспадане на ДДС, и то независимо дали свързаните с кражбата обстоятелства са напълно изяснени или не.
            30. При тези условия, доколкото Република България се е възползвала от възможността, предоставена с член 185, параграф 2, втора алинея от Директивата, компетентният по главното производство данъчен орган не е бил длъжен да установи дали въпросната кражба, чийто извършител не е осъден, нито разкрит, е „надлежно доказана“. Всъщност, и в съответствие с посочената по-горе разпоредба, националното данъчно законодателство предвижда извършването на корекция на ползван данъчен кредит в случай на кражба, независимо от свързаните с подобно деяние конкретни обстоятелства.
            31. В представените на Съда писмени становища се изтъква обстоятелството, че понятието „кражба“ не е изрично употребено в текста на разглеждания в главното производство национален данъчен закон, доколкото като основание за извършването на корекция на ползвания данъчен кредит се посочва „установяването на липси“.
            32. В това отношение следва да се отбележи, че когато използват предвидената в член 185, параграф 2, втора алинея от Директивата възможност, във вътрешното си данъчно законодателство държавите членки могат да използват формулировки, които се различават от употребените в съответната оправомощаваща разпоредба на Директивата, при условие че тези формулировки отразяват преследваната с Директивата цел.
            33. В това отношение Съдът е уточнил, че когато използват предоставена им с посочената директива възможност, държавите членки могат да изберат законодателната техника, която им изглежда най-подходяща. В този смисъл те могат по-конкретно да се ограничат да възпроизведат в националното данъчно законодателство използваната в Директивата формулировка или равностоен израз (вж. в този смисъл Решение от 4 юни 2009 г. по дело SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, C-102/08, Сборник, стр. I-4629, точка 56).
            34. Доколкото по принцип понятието „кражба“ е понятие от областта на наказателното право, държавите членки могат да използват формулировки, които според тях са по-подходящи в контекста на данъчния нормативен режим, предназначен да осигури прилагането на разпоредба от правото на Съюза в областта на корекциите на ДДС.
            35. Следователно и доколкото кражбата води до „липса“ на съответните стоки, която прави невъзможно използването им за целите на облагаеми сделки, националното данъчно законодателство и прилагането му от компетентния административен орган трябва да се считат за съставляващи надлежно прилагане на член 185, параграф 2, втора алинея от Директивата.
            36. От представените на Съда писмени становища е видно, че по силата и на други разпоредби от разглежданото в главното производство данъчно законодателство, корекция на ползван данъчен кредит не се извършва например в случай на „липси“, причинени „от непреодолима сила“. Следователно е достатъчно да се отбележи, че предвид фактическите констатации, направени от запитващата юрисдикция в главното производство, подобна хипотеза в случая не е налице.
            37. При тези условия на поставените въпроси следва да се отговори, че член 185, параграф 2 от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национални данъчни разпоредби като тези в членове 79 и 80 от ЗДДС, които при установена липса на облагаеми с ДДС стоки изискват корекция на данъчния кредит, ползван от данъчнозадълженото лице при придобиването на тези стоки, в случай че същите са му били откраднати и извършителят на кражбата не е разкрит.
            По съдебните разноски
            38. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

            Диспозитив
            По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
            Член 185, параграф 2 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национални данъчни разпоредби като тези в членове 79 и 80 от Закона за данък върху добавената стойност, които при установена липса на облагаеми с данък върху добавената стойност стоки изискват корекция на данъчния кредит, ползван от данъчнозадълженото лице при придобиването на тези стоки, в случай че същите са му били откраднати и извършителят на кражбата не е разкрит.


title: Решение на Съда (пети състав) от 24 март 2009 г. # Комисия на Европейските общности срещу Великото херцогство Люксембург. # Неизпълнение на задължения от държава членка - Екологична отговорност - Директива 2004/35/ЕО - Предотвратяване и отстраняване на екологични щети. # Дело C-331/08.

text:
      Решение на Съда (пети състав) от 24 март 2009 г. — Комисия/Люксембург
      (Дело C‑331/08)
      „Неизпълнение на задължения от държава членка — Екологична отговорност — Директива 2004/35/ЕО — Предотвратяване и отстраняване на екологични щети“
      Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Преценка на основателността от Съда — Положение, което следва да бъде взето предвид — Положение към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище (член 226 ЕО) (вж. точка 8)
      Предмет

               Неизпълнение на задължения от държава членка — Неприемане на необходимите разпоредби за съобразяване с Директива 2004/35/ЕО
                  на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно екологичната отговорност по отношение на предотвратяването
                  и отстраняването на екологичните щети (OВ L 143, стр. 56; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 11,
                  стр. 168)

            Диспозитив

                  1)

                  	Като не е приело в определения срок всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване
                     с Директива 2004/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно екологичната отговорност по отношение
                     на предотвратяването и отстраняването на екологичните щети, Великото херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията си
                     по член 19 от тази директива.

                  2)

                  	Осъжда Великото херцогство Люксембург да заплати съдебните разноски.


title: Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 19 ноември 2008 г. # Rautaruukki Oyj срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността "RAUTARUUKKI" - Абсолютни основания за отказ за регистрация - Описателен характер - Липса на отличителен характер - Член 7, параграф 1, букви б) и в) и член 7, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 40/94 - Представени доказателства. # Дело T-269/06.

text:
      Решение на Първоинстанционния съд (осми състав) от 19 ноември 2008 г. — Rautaruukki/СХВП (RAUTARUUKKI)
      (Дело T-269/06)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „RAUTARUUKKI“ — Абсолютни основания за отказ за регистрация — Описателен характер — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, букви б) и в) и член 7, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 40/94 — Представени доказателства“
      1.                     Марка на Общността — Производство по обжалване — Обжалване пред общностния съд — Компетентност на Първоинстанционния съд (член 135,
            параграф 4 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд; член 63 от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 20 и 21)
      2.                     Производство — Жалба в първоинстанционно производство — Изисквания за форма (член 21 от Статута на Съда; член 44, параграф 1,
            буква в) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд) (вж. точки 33—35)
      3.                     Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, лишени от отличителни
            белези, описателни марки или марки с обичаен характер (член 7, параграф 3 от Регламент № 40/94 на Съвета) (вж. точки 50 и 51)
      Предмет

               Жалба, подадена срещу решение на четвърти апелативен състав на СХВП от 20 юли 2006 г. (преписка R 48/2006‑4) относно регистрацията
                  на словната марка „RAUTARUUKKI“ като марка на Общността

            Данни, свързани с преписката

               Заявител на марката на Общността:

               Rautaruukki Oyj

               Марка на Общността, предмет на спора:

               Словна марка „RAUTARUUKKI“ за стоки, които попадат по-специално в клас 6 — заявка № 3608081

               Решение на проверителя:

               Отказва регистрацията.

               Решение на апелативния състав:

               Отхвърля жалбата.

      Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Rautaruukki Oyj да заплати съдебните разноски.


title: Решение на Съда (втори състав) от 2 октомври 2008 г. # K-Swiss Inc. срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Обжалване - Марка на Общността - Регламент (EО) № 2868/95 - Срок за обжалване пред Първоинстанционния съд - Решение на СХВП - Нотификация чрез експресна куриерска пратка - Изчисляване на срока за обжалване. # Дело C-144/07 P.

text:
      Дело C-144/07 P
      K-Swiss Inc.
      срещу
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП)
      „Обжалване — Марка на Общността — Регламент (EО) № 2868/95 — Срок за обжалване пред Първоинстанционния съд — Решение на СХВП — Нотификация чрез експресна куриерска пратка — Изчисляване на срока за обжалване“
      Резюме на решението
      1.        Марка на Общността — Процедурни разпоредби — Уведомление
      (член 1, правило 61, параграф 2 и правило 62, параграф 1 от Регламент № 2868/95 на Комисията)
      2.        Марка на Общността — Процедурни разпоредби — Уведомление
      (член 1, правило 68 от Регламент № 2868/95 на Комисията)
      1.        Нотификация чрез експресна куриерска пратка не представлява нотификация с препоръчано писмо с обратна разписка по смисъла
         на правило 62, параграф 1 от Регламент № 2868/95 за прилагане на Регламент № 40/94 относно марката на Общността.

      (вж. точки 20—22)
      2.        Когато Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) не е в състояние да докаже, че даден документ е бил
         надлежно нотифициран или още когато приложимите за нотификацията му разпоредби не са били спазени, но въпросният документ
         е достигнал до адресата, от правило 68 от Регламент № 2868/95 за прилагане на Регламент № 40/94 относно марката на Общността
         следва, че Службата има възможност да представи доказателства за датата на това получаване и че документът се счита за нотифициран
         на тази дата.

      (вж. точка 23)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
      2 октомври 2008 година(*)

      „Обжалване — Марка на Общността — Регламент (EО) № 2868/95 — Срок за обжалване пред Първоинстанционния съд — Решение на СХВП — Нотификация чрез експресна куриерска пратка — Изчисляване на срока за обжалване“
      По дело C‑144/07 P
      с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 11 март 2007 г.,
      K‑Swiss Inc., установено в West Lake Village (Съединени щати), за което се явява адв. H. E. Hübner, advocate,

      жалбоподател,
      като другата страна в производството е
      Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП), за която се явява г‑н O. Mondéjar Ortuño, в качеството на представител,

      ответник в първоинстанционното производство,
      СЪДЪТ (втори състав),
      състоящ се от: г‑н C. W. A. Timmermans, председател на състав, г‑н L. Bay Larsen, г‑н K. Schiemann, г‑н J. Makarczyk (докладчик)
         и г‑н P. Kūris, съдии,

      генерален адвокат: г‑н Y. Bot,
      секретар: г‑жа L. Hewlett, главен администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 април 2008 г.,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 май 2008 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        С жалбата си дружеството K‑Swiss Inc. (наричано по-нататък „K‑Swiss“) иска отмяна на Определение на Първоинстанционния съд
         на Европейските общности от 14 декември 2006 г. по дело K‑Swiss/СХВП (Успоредни ивици върху обувка) (T‑14/06, наричано по-нататък
         „обжалваното определение“), с което той обявява за недопустима жалбата му за отмяна на решението на Службата за хармонизация
         във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) от 26 септември 2005 г. (преписка R 1109/2004‑1, наричано по-нататък „спорното
         решение“) относно регистрацията като марка на Общността на марка, представляваща пет успоредни ивици, разположени върху страничната
         част на изображението на обувка.

       Правна уредба
      2        Съгласно член 63, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (OВ
         L 11, 1994 г., стp. 1; Специално издание на български език, глава 17, том 1, стр. 146) жалбата се подава до Първоинстанционния
         съд в срок от два месеца, считано от датата на нотифициране на решението на апелативния състав.

      3        Съгласно член 102, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд процесуалните срокове се считат удължени
         еднократно със срок от десет дни поради отдалеченост.

      4        По силата на правило 61, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане
         на Регламент (ЕО) № 40/94 (OВ L 303, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), изменен
         с Регламент (ЕО) № 1041/2005 на Комисията от 29 юни 2005 година (OВ L 172, стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г.,
         глава 17, том 2, стр. 71, наричан по-нататък „Регламент № 2868/95“):

      „1. По производствата пред [СХВП], нотификации, които се подават от [СХВП], се извършват под формата на предаване на оригиналния
         документ, негово незаверено копие или компютърна разпечатка в съответствие с правило 55 или по отношение на документи, произхождащи
         от самите страни, дубликати или незаверени копия.

      2. Нотификации се връчват:
      а) по пощата в съответствие с правило 62;
      б) на ръка в съответствие с правило 63;
      в) чрез подаване в пощенска кутия в [СХВП] в съответствие с правило 64;
      г) по факс и чрез други технически средства в съответствие с правило 65;
      д) чрез публикуване в съответствие с правило 66.“
      5        Правило 62, параграфи 1 и 3 от Регламент № 2868/95 предвижда:

      „1. Решения с определен срок за обжалване, призовки и други документи, определени от председателя на [СХВП], се изпращат с
         препоръчано писмо с обратна разписка. Всички други нотификации се изпращат с обикновена поща.

      […]
      3. Когато нотификацията се извършва с препоръчано писмо, независимо дали със или без обратна разписка, документът се счита
         за доставен на получателя на десетия ден след изпращането му по пощата, освен ако писмото не е достигнало до получателя или
         е достигнало до него на по-късна дата. В случай на спор [СХВП] установява дали писмото е достигнало местоназначението си или
         установява датата, на която то е било доставено на получателя, в зависимост от случая.“

      6        Накрая, правило 68 от същия регламент гласи:

      „Когато даден документ е достигнал до своя получател, ако [СХВП] не може да докаже, че документът е бил надлежно връчен [другаде
         в текста „нотифициран“] или ако не са спазени разпоредби относно връчването [другаде в текста „нотификацията“] му, документът
         се счита за връчен на датата, определена от [СХВП] като дата на получаване.“

       Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното определение
      7        С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 16 януари 2006 г., K‑Swiss обжалва спорното решение.

      8        С отделна молба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 3 април 2006 г., СХВП прави възражение за недопустимост
         съгласно член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд.

      9        Тъй като смята, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, Първоинстанционният съд се произнася с обжалваното
         определение по тази молба, без да дава ход на делото, и отхвърля подадената от K‑Swiss жалба като недопустима.

      10      В точки 22—30 от това определение Първоинстанционният съд мотивира решението си, както следва:

      „22      Първоинстанционният съд отбелязва, че както изтъква жалбоподателят, доставянето на [спорното] решение от дружество за [експресни]
         куриерски услуги, като дружеството DHL, не е сред предвидените в правило 61, параграф 2 от Регламент № 2868/95 начини за нотификация.
         Освен това следва да се отбележи, че нито СХВП, нито жалбоподателят, който поддържа дори изрично, че доставянето от дружеството
         DHL не представлява нотификация по пощата, твърдят, че доставената на жалбоподателя на 28 октомври 2005 г. пратка DHL е изпратена
         под формата на препоръчано писмо, нито впрочем, че дружеството DHL е оправомощено да доставя такива пратки в Германия, нито
         на последно място, че всъщност [спорното] решение е било нотифицирано на жалбоподателя по един от другите начини, предвидени
         в правило 61, параграф 2 от Регламент № 2868/95 и в правила 62—66 от същия регламент. В това отношение освен това е важно
         да се отбележи, че доставеното на жалбоподателя придружително писмо на DHL по никакъв начин не указва, че става въпрос за
         препоръчано писмо, а подчертава, че тази пратка е „нотифицирана единствено от DHL“.

      23      От изложеното по-горе следва, че [спорното] решение не е било нотифицирано на жалбоподателя в съответствие с изискванията,
         следващи от прилагането на правила 61 и 62 от Регламент № 2868/95.

      24      Противно на това, което твърди жалбоподателят, въз основа на това обстоятелство не може да бъде направен извод, че настоящата
         жалба е подадена в срок.

      25      Следва всъщност да се напомни, че съгласно правило 68 от Регламент № 2868/95, озаглавено „Нередности при връчването на нотификации“,
         [к]огато даден документ е достигнал до своя получател, ако [СХВП] не може да докаже, че документът е бил надлежно връчен или
         ако не са спазени разпоредби относно връчването му, документът се счита за връчен на датата, определена от [СХВП] като дата
         на получаване.“

      26      Тази разпоредба, разгледана в нейната цялост, трябва да се тълкува в смисъл, че признава на СХВП възможността да установи
         датата, на която даден документ е достигнал до адресата си, когато тя не е в състояние да докаже, че той е бил надлежно нотифициран
         или когато приложимите за неговото нотифициране разпоредби не са били спазени, и че тя придава на това доказване правните
         последици на редовно нотифициране (Решение на Първоинстанционния съд от 19 април 2005 г., по дело Success-Marketing/СХВП —
         Chipita (PAN & CO), T‑380/02 и T‑128/03, Recueil, стp. II‑1233, точка 64).

      27      В случая обаче между страните не се спори, че жалбоподателят е получил пратката DHL на 28 октомври 2005 г., както впрочем
         се установява от документа за проследяване на пратката, съхраняван в секретариата на апелативните състави.

      28      Следователно по силата на правило 68 от Регламент № 2868/95 [спорното] решение се счита за нотифицирано на жалбоподателя на
         28 октомври 2005 г., така че предвидената в правило 62, параграф 3 от Регламент № 2868/95 презумпция не може да намери приложение
         в случая. Това всъщност е в съответствие с правило 70, параграф 2 от Регламент № 2868/95, според което „[к]огато процедурното
         действие е нотификация, събитието, което се взема под внимание, е получаването на нотифицирания документ, освен ако не е предвидено
         друго“. Освен това според постоянната съдебна практика във връзка с член 230, пета алинея ЕО, в случай че обжалваният акт
         е бил нотифициран на неговия адресат, срокът за обжалване започва да тече от деня на получаването му от този адресат (вж.
         в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 29 май 1991 г. по дело Bayer/Комисия, T‑12/90, Recueil, стp. II‑219, точка 19,
         потвърдено в производство по обжалване с Решение на Съда от 15 декември 1994 г. по дело Bayer/Комисия, C‑195/91 P, Recueil,
         стp. I‑5619).

      29      При тези обстоятелства с оглед на това, че съгласно член 63, параграф 5 от Регламент № 40/94 жалбата се подава до Първоинстанционния
         съд в срок от два месеца, считано от датата на нотифициране на решението на апелативния състав, удължен еднократно със срок
         от десет дни поради отдалеченост, по силата на член 102, параграф 2 от Процедурния правилник, следва да се приеме, че срокът
         за обжалване на [спорното] решение е изтекъл на 9 януари 2006 г.

      30      Следователно настоящата жалба, подадена на 16 януари 2006 г., е просрочена и трябва да бъде отхвърлена като недопустима.“
       Искания на страните
      11      Със своята жалба жалбоподателят иска от Съда:

      –        да отмени обжалваното определение,
      –        да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
      12      СХВП иска от Съда:

      –        да отхвърли жалбата като неоснователна,
      –        да осъди K‑Swiss да заплати съдебните разноски.
       По жалбата
      13      В подкрепа на жалбата си жалбоподателят посочва само едно правно основание, изведено от нарушението на правила 61, 62 и 68
         от Регламент № 2868/95.

       Доводи на страните
      14      Макар K‑Swiss да признава, че спорното решение му е доставено с изпратена от дружеството DHL на 28 октомври 2005 г. експресна
         куриерска пратка, то обаче смята, че следва да се прецени дали това доставяне трябва да се счита за осъществено с препоръчано
         писмо с обратна разписка по смисъла на правило 62, параграф 1 от Регламент № 2868/95.

      15      В това отношение жалбоподателят подчертава, че от гледна точка на функцията, която изпълнява, доказателството, че документът
         е доставен от доставчик на експресни куриерски услуги като DHL, е идентично с доказателството при изпращане с препоръчано
         писмо с обратна разписка, като единствената разлика е, че услугата на DHL не включва връщането на обратна разписка на подателя.

      16      K‑Swiss посочва също, че СХВП е променила практиката си във връзка с нотифицирането на решенията на апелативните състави и
         че от инструкция на президиума на тези състави от 10 май 2006 г, дадена на секретариата на СХВП, следва, че в случай на нотификация
         на тези решения по пощата тя се извършва или с препоръчано писмо, или от служба за куриерски услуги. Впрочем не било възможно
         да се смята, че СХВП съзнателно е възприела практика за нотифициране, предназначена да води до нередности при връчването на
         нотификации по смисъла на правило 68 от Регламент № 2868/95.

      17      Въпреки че прави искане за отхвърляне на жалбата, СХВП уточнява, че Първоинстанционният съд не може да приложи правило 68
         от Регламент № 2868/95, поради това че нотификацията чрез служба за експресни куриерски услуги не представлява порок при връчването
         на нотификацията. Всъщност според нея този начин на нотификация на решенията на апелативните състави трябва да бъде приравнен
         на нотификация по пощата, в съответствие с разпоредбата на правило 62 от този регламент.

      18      От друга страна, СХВП смята, че въведената с параграф 3 от посоченото правило презумпция, според която нотификацията по пощата
         се смята за доставена на адресата си на десетия ден след изпращането по пощата, може да бъде оборена при доказване на действителната
         дата на доставяне на нотификацията. Въз основа на това СХВП заключава, че в случая срокът за обжалване на спорното решение
         е изтекъл на 9 януари 2006 г. Поради това, отхвърляйки жалбата като недопустима, Първоинстанционният съд бил достигнал до
         задоволително разрешение, но бил приложил неправилно съответните разпоредби на Регламент № 2868/95.

       Съображения на Съда
      19      Следва да се отбележи, че правило 61 от Регламент № 2868/95, което съдържа „общи разпоредби относно нотификациите“, изброява
         изчерпателно именно начините, по които СХВП нотифицира решенията си. Така в параграф 2 от това правило се уточнява, че нотификацията
         може да бъде връчена или по пощата, или на ръка, или чрез подаване в пощенска кутия в СХВП, или по факс или други технически
         средства, или чрез публикуване.

      20      Освен това от правило 62, параграф 1 от този регламент следва, че при нотификация по пощата, когато става въпрос за решение
         с определен срок за обжалване, каквото е спорното решение, тази нотификация трябва да се направи с препоръчано писмо с обратна
         разписка.

      21      В точка 22 от обжалваното определение обаче Първоинстанционният съд установява, че страните нито твърдят, че изпратената от
         дружеството DHL и доставена на жалбоподателя експресна пратка е изпратена под формата на препоръчано писмо, нито че това дружество
         е оправомощено да доставя препоръчани пратки в Германия, и че придружителното писмо към тази пратка не посочва, че става въпрос
         за препоръчано писмо, а подчертава, че тази пратка е „нотифицирана единствено от DHL“.

      22      Следователно Първоинстанционният съд с основание заключава, че такава нотификация не представлява „нотификация с препоръчано
         писмо с обратна разписка“ по смисъла на правило 62, параграф 1 от Регламент № 2868/95.

      23      Противно на това, което твърди СХВП обаче, когато тя не е в състояние да докаже, че даден документ е бил надлежно нотифициран
         или още когато приложимите за нотификацията му разпоредби не са били спазени, но въпросният документ е достигнал до адресата,
         от правило 68 от Регламент № 2868/95, което Първоинстанционният съд с право прилага, следва, че СХВП има възможност да представи
         доказателства за датата на това получаване и че документът се счита за нотифициран на тази дата.

      24      Също с основание, Първоинстанционният съд е приел, че подадената от K‑Swiss на 16 януари 2006 г. жалба е просрочена и трябва
         да бъде отхвърлена като недопустима.

      25      Всъщност след като отбелязва в точка 27 от обжалваното определение, че между страните не се спори, че жалбоподателят е получил
         изпратената от DHL експресна пратка на 28 октомври 2005 г., в точка 29 от това определение Първоинстанционният съд приема,
         че с оглед разпоредбите на неговия процедурен правилник и на член 63, параграф 5 от Регламент № 40/94 срокът за обжалване
         на спорното решение е изтекъл на 9 януари 2006 г.

      26      От всички изложени по-горе съображения следва, че жалбата трябва да се отхвърли като неоснователна.

       По съдебните разноски
      27      По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118
         от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като СХВП
         е направила искане за осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати разноските.

      По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
      1)      Отхвърля жалбата.
      2)      Осъжда K‑Swiss Inc. да заплати съдебните разноски.
      Подписи
      * Език на производството: английски.


Решение на Съда на публичната служба (първи състав) от 18 юни 2015 г.#CX срещу Европейска комисия.#Публична служба — Длъжностни лица — Дисциплинарно наказание — Освобождаване от длъжност — Липса на изслушване на засегнатото длъжностно лице от органа по назначаването — Незачитане на правото на изслушване.#Дело F-5/14.