title: Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 2 декември 2008 г. # Georgios Karatzoglou срещу Европейска агенция за възстановяване (AER). # Публична служба. # Дело T-471/04.

text:
      РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (първи състав)
      2 декември 2008 година
      Дело T-471/04
      Georgios Karatzoglou
      срещу
      Европейска агенция за възстановяване (ЕАВ)
      „Публична служба — Срочно нает служител — Връщане на Първоинстанционния съд за ново разглеждане след отмяна на решението — Прекратяване на договор — Задължение за мотивиране — Злоупотреба с власт — Принцип на добрата администрация“
      Предмет: Жалба за отмяна на Решението на ЕАВ от 26 февруари 2004 г., прекратяващо договора, с който жалбоподателят е назначен на работа

      Решение: Отхвърля жалбата. Г-н Georgios Karatzoglou и Европейската агенция за възстановяване (ЕАВ) понасят направените от тях съдебни
         разноски пред Съда и Първоинстанционния съд.

      Резюме
      1.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Различни условия за работа — Прекратяване на договора за неопределено време на
            срочно нает служител — Задължение за мотивиране — Липса
      (член 25, втора алинея от Правилника за длъжностните лица; член 11 и член 47, точка 2, буква а) от Условията за работа на
            другите служители)
      2.      Длъжностни лица — Жалба — Правни основания — Злоупотреба с власт — Понятие
      3.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Прекратяване на договора за неопределено време на срочно нает служител — Предложение
            за преместване в друга страна — Отказ
      1.      По отношение на едностранното прекратяване на договора за неопределено време на срочно нает служител, изрично предвидено в
         член 47, точка 2, буква a) от Условията за работа на другите служители, компетентният орган има широко право на преценка,
         което служителят признава в момента на наемането му. Едностранното прекратяване намира своето основание в трудовия договор
         и поради това няма нужда да бъде мотивирано. Срочно наетият служител, чието правоотношение се основава на договор, който при
         спазване на приложимото право подлежи на едностранно прекратяване и без да се излагат мотиви, съществено се отличава в това
         отношение от длъжностното лице. Срочно наетият служител не се ползва от стабилността на трудовата заетост, гарантирана на
         длъжностното лице, тъй като първият по дефиниция изпълнява служебните си задължения само за ограничен период. Ето защо положението
         на срочно наетия служител се различава от това на длъжностно лице, за което се прилага Правилникът, и поради това е изключено
         предвиденото най-общо в член 11 от Условията за работа на другите служители прилагане по аналогия на член 25, втора алинея
         от Правилника, който предвижда задължение за мотивиране на решението с неблагоприятни последици за длъжностното лице.

      (вж. точки 35 и 36)
      Позоваване на: Съд — 18 октомври 1977 г., Schertzer/Парламент, 25/68, Recueil, стp. 1729, точки 39 и 40; 19 юни 1992 г., V./Парламент,
         C‑18/91 P, Recueil, стp. I‑3997, точка 39; Първоинстанционен съд — 28 януари 1992 г., Speybrouck/Парламент, T‑45/90, Recueil,
         стp. II‑33, точка 93; 17 март 1994 г., Hoyer/Комисия, T‑51/91, Recueil FP, стp. I‑A‑103 и II‑341, точка 27; 15 февруари 2005 г.,
         Pyres/Комисия, T‑256/01, Recueil FP, стp. I‑A‑23 и II‑99, точка 43; 6 юни 2006 г., Girardot/Комисия, T‑10/02, Recueil FP,
         стp. I‑A‑2‑129 и II‑A‑2‑609, точка 72

      2.      Понятието за злоупотреба с власт има точно определено значение, което се отнася до използването от административен орган на
         правомощията му с цел, различна от тази, с оглед на която са му били възложени. Едно решение е опорочено поради злоупотреба
         с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви доказателства изглежда, че е било прието с цел да постигне
         различни от изложените в него цели. В това отношение не е достатъчно лицето да посочи някои факти в подкрепа на своите твърдения —
         необходимо е още да представи достатъчно конкретни, обективни и непротиворечиви косвени доказателства, които да потвърдят
         тяхната достоверност или поне правдоподобност, а при липса на такива истинността на твърденията на съответната институция
         не би могла да бъде оспорена.

      (вж. точки 49 и 50)
      Позоваване на: Първоинстанционен съд — 5 юли 2000 г., Samper/Парламент, T‑111/99, Recueil FP, стp. I‑A‑135 и II‑611, точка 64;
         19 септември 2001 г, E/Комисия, T‑152/00, Recueil FP, стp. I‑A‑179 и II‑813, точка 69; 13 декември 2005 г., Cwik/Комисия,
         T‑155/03, T‑157/03 и T‑331/03, Recueil FP, стp. I‑A‑411 и II‑1865, точки 179 и 180

      3.      В изпълнение на принципа на добрата администрация административното ръководство е длъжно, когато се произнася по положението
         на служител, да вземе предвид всички фактори, които могат да определят неговото решение, и при това посоченото ръководство
         трябва да отчете не само интереса на службата, но и този на засегнатия служител. Административното ръководство, което вместо
         да прекрати договора на срочно нает служител, му предлага преместване в друга страна, при прекратяването на договора на отказал
         преместването служител отчита не само интереса на службата, но и този на посочения служител.

      (вж. точки 56—58)
      Позоваване на: Първоинстанционен съд — 16 март 2004 г., Afari/ЕЦБ, T‑11/03, Recueil FP, стp. I‑A‑65 и II‑267, точка 42; Съд
         на публичната служба — 13 декември 2007 г., Sequeira Wandschneider/Комисия, F‑28/06, все още непубликувано в Recueil, точка 150


title: Решение на Съда (четвърти състав) от 23 април 2009 г. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. срещу Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Искане за преюдициално заключение: Nógrád Megyei Bíróság - Унгария. # Шеста директива ДДС - Присъединяване на нова държава-членка - Данък при субсидирана покупка на стоки за оборудване - Право на приспадане - Изключения, предвидени от национална правна уредба към момента на влизане в сила на Шеста директива - Възможност за държавите-членки да запазят в сила изключения. # Дело C-74/08.

text:
      Дело C‑74/08
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      срещу
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Преюдициално запитване, отправено от Nógrád Megyei Bíróság)
      „Шеста директива ДДС — Присъединяване на нова държава членка — Данък при субсидирана покупка на стоки за оборудване — Право на приспадане — Изключения, предвидени от национална правна уредба към момента на влизане в сила на Шеста директива — Възможност за държавите членки да запазят в сила изключения“
      Резюме на решението
      1.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка — Изключения от правото на приспадане — Възможност за държавите членки да
            запазят изключенията, съществуващи към датата на влизане в сила на Шеста директива
      (член 17, параграфи 2 и 6 от Директива 77/388 на Съвета)
      2.        Данъчни разпоредби — Хармонизиране на законодателствата — Данъци върху оборота — Обща система на данъка върху добавената стойност —
            Приспадане на данъка, платен за получена доставка
      (член 17, параграф  2 от Директива 77/388 на Съвета)
      1.        Член 17, параграфи 2 и 6 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно
         данъците върху оборота трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която в случай на субсидирано
         с публични средства придобиване на стоки допуска приспадане на свързания с него данък върху добавената стойност само до размера
         на несубсидираната част от това придобиване.

      Всъщност по отношение на покупките на стоки и услуги, финансирани чрез субсидия, подобна правна уредба въвежда ограничение,
         което не се допуска от член 17, параграф 2 от Шеста директива. Несъмнено принципът на право на приспадане все пак е ограничен
         от дерогиращата разпоредба, съдържаща се в член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива. При все това член 17, параграф 6,
         втора алинея от Шеста директива трябва да се тълкува в светлината на първа алинея от тази разпоредба, която предоставя на
         Съвета правомощие да вземе решение по предложение на Комисията относно разходите, за които не се допуска приспадане на данъка,
         като същевременно уточнява, че не се допуска в никакъв случай приспадане за разходи, които не са строго стопански, като например
         за луксозни стоки и услуги, развлечения или представителни цели. Следователно като се има предвид, че в качеството си на дерогираща
         разпоредба член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива трябва да се тълкува стриктно, не може да се приеме, че той
         допуска държава членка да запази в сила ограничение на правото на приспадане на данъка върху добавената стойност, което може
         да бъде приложено по общ начин спрямо всеки разход, свързан с придобиване на стоки, независимо от неговото естество или предмет.
         Това тълкуване се налага и в светлината на историята на тази разпоредба, която показва постоянната воля на общностния законодател
         да позволява изключване от режима на приспадане само на определени стоки или услуги, а не общи изключения от този режим.

      (вж. точки 20, 21 и 27—30; точка 1 от диспозитива)
      2.        Член 17, параграф 2 от Шеста директива 77/388 относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците
         върху оборота предоставя на данъчнозадължените лица права, на които те могат да се позоват пред националния съд, за да се
         противопоставят на национална правна уредба, която е несъвместима с тази разпоредба. Освен това, доколкото дадено изключение
         от режима на приспадане не е установено в съответствие с разпоредбите на Шеста директива, националните данъчни органи не могат
         да противопоставят на данъчнозадълженото лице разпоредба, дерогираща принципа на право на приспадане на данъка върху добавената
         стойност. Следователно данъчнозадълженото лице, спрямо което е приложена такава мярка, трябва да може да преизчисли наложеното
         му задължение по данъка в съответствие с член 17, параграф 2 от Шеста директива, доколкото стоките и услугите са използвани
         за нуждите на облагаеми сделки.

      (вж. точки 33—36; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
      23 април 2009 година(*)

      „Шеста директива ДДС — Присъединяване на нова държава членка — Данък при субсидирана покупка на стоки за оборудване — Право на приспадане — Изключения, предвидени от национална правна уредба към момента на влизане в сила на Шеста директива — Възможност за държавите членки да запазят в сила изключения“
      По дело C‑74/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Nógrád Megyei Bíróság (Унгария) с акт от 16 юли 2007 г.,
         постъпило в Съда на 30 януари 2008 г., в рамките на производство по дело

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
      срещу
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,
      СЪДЪТ (четвърти състав),
      състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑жа R. Silva de Lapuerta (докладчик) и г‑н J. Malenovský, съдии,
      генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
      секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 4 март 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за унгарското правителство, от г‑жа R. Somssich, г‑жа J. Fazekas, г‑жа K. Borvölgyi и г‑н M. Fehér, в качеството на представители,
      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н D. Triantafyllou и г‑жа K. Talabér-Ritz, в качеството на представители,
      предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуване на член 17, параграфи 2 и 6 от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май
         1977 година относно хармонизиране на законодателствата на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на
         данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1, наричана по-нататък „Шеста директива“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между предприятието PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft (наричано по-нататък
         „PARAT“) и Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (местна
         данъчна служба, подчинена на районната данъчна служба за Северна Унгария на администрацията за данъци и финансов контрол,
         наричана по-нататък „APEH“) по повод определянето на приложното поле на националното данъчно право относно правото на приспадане
         на данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“) във връзка със закупуването на субсидирани стоки.

       Правна уредба
       Общностна правна уредба
      3        Текстът на член 2 от Първа директива 67/227/EИО на Съвета от 11 април 1967 година за хармонизиране на законодателството на
         държавите членки относно данъка върху оборота (ОВ 71, 1967 г., стр. 1301) гласи следното:

      „Принципът на общата система на [ДДС] включва прилагането му за стоки и услуги, обект на общ данък върху потреблението, точно
         пропорционално на цената на стоките и услугите, независимо от броя на сделките, които са извършени при производството и дистрибуцията
         преди етапа, на който се начислява данъкът.

      При всяка сделка [ДДС], начислен върху цената на стоките или услугите по ставката, приложима за такива стоки или услуги, се
         начислява след приспадане на сумата на [ДДС], който е начислен директно за различните компоненти на разходите.

      […]“. [неофициален превод]
      4        Съгласно член 17, параграфи 2, 6 и 7 от Шеста директива, изменена с Директива 95/7/ЕО на Съвета от 10 април 1995 година (ОВ
         L 102, стр. 18):

      „2. Доколкото стоките и услугите се използват за нуждите на неговите облагаеми сделки, данъчнозадълженото лице има право да
         приспадне от дължимия данък:

      а)      [ДДС], дължим или платен на територията на страната за стоки или услуги, които са му доставени или предстои да му бъдат доставени
         от друго данъчнозадължено лице;

      […]
      6.      В срок, не по-дълъг от 4 години от датата на влизане в сила на настоящата директива, Съветът се задължава да вземе единодушно
         решение по предложение на Комисията относно разходите, за които не се допуска приспадане на [ДДС]. Не се допуска в никакъв
         случай приспадане на данъка върху добавената стойност за разходи, които не са строго стопански, като например за луксозни
         стоки и услуги, развлечения или представителни цели.

      До влизане в сила на горепосочените правила държавите членки могат да запазят всички изключения, предвидени в тяхното национално
         законодателство към датата на влизане в сила на настоящата директива.

      7.      При спазване на разпоредбата на член 29 за консултациите всяка държава членка може по причини, свързани със стопанския цикъл,
         да изключва изцяло или частично всички или някои от дълготрайните активи или други стоки от системата на приспадане. За поддържане
         на еднакви условия на конкуренция държавите членки могат, вместо да отказват приспадане, да облагат стоките, произведени от
         данъчнозадълженото лице или закупени или внесени в страната от него, по такъв начин, че данъкът да не надхвърля [ДДС], който
         би бил начислен върху придобиването на подобни стоки.“ [неофициален превод]

       Национална правна уредба
      5        Глава VIII от унгарския закон № LXXIV от 1992 г относно данъка върху добавената стойност (наричан по-нататък „Закон за ДДС“),
         който е в сила от 1 май 2004 г. — датата на присъединяване на Република Унгария към Европейския съюз — към момента на осъществяване
         на фактите в главното производство съдържа следната разпоредба в член 38, параграф 1, буква а), който се отнася до разпределянето
         на данъка по получени доставки и е озаглавен „Приспадане на данъка“:

      „Разпределяне на заплатеното по получени доставки ДДС
      Данъчнозадълженото лице е длъжно да посочи отделно в счетоводната си отчетност размера на данъка по получени доставки, който
         подлежи на приспадане, и този, който не подлежи на приспадане […]. Данъчнозадължено лице, което ползва субсидии от публични
         средства, които не са включени в данъчната основа, […] може, освен ако годишният финансов закон не предвижда друго,

      а)      в случай на получени субсидии с оглед на придобиването на определени стоки, да упражни правото си на приспадане само по отношение
         на посоченото придобиване и до размер, равен на несубсидираната част.

      […]“.
      6        Горепосочената разпоредба е отменена, считано от 1 януари 2006 г. На отмяната обаче не е придадена обратна сила. В този смисъл
         прилагането на пропорционално изчисление на субсидиите, финансирани с публични средства, се е прилагало за всички покупки
         на стоки, извършени преди 31 декември 2005 г.

       Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
      7        По силата на договор за субсидиране, сключен на 11 май 2005 г. с Magyar Fejlesztési Bank (Унгарската банка за развитие), която
         действа от името на Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (Министерство на икономиката и на транспорта), PARAT извършва инвестиция
         за разширяване на производствения си капацитет за произвеждане на свалящи се покриви за автомобили през 2005 г. С посочения
         договор на PARAT е предоставена безвъзмездна субсидия, равняваща се на 47 % от общия размер на разходите за инвестицията.

      8        На основание на тази инвестиция PARAT осчетоводява четири фактури, издадени за закупуването на машини на обща стойност 43 882 853 HUF,
         като в декларацията си за ДДС за месец септември 2005 г. приспада пълния размер на посочения в тези фактури ДДС, а именно
         10 971 718 HUF.

      9        По-късно Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (контролна служба към дирекцията на данъчната администрация
         на окръг Nógrád) извършва проверка на горепосочената декларация, която приключва със заключение, че PARAT е трябвало да намали
         размера на ДДС, приспаднат във връзка с покупката на машини в рамките на извършената инвестиция, поради получената от него
         безвъзмездна субсидия.

      10      Впоследствие APEH изчислява размера на подлежащия на приспадане ДДС въз основа на получената част от финансирането (47 %),
         като установява, че вместо сумата от 10 971 718 HUF, приспадната от PARAT като ДДС върху закупени стоки за оборудване, то
         е имало право да приспадне 5 748 000 HUF. След това, като изчислява оставащата част, APEH определя, че размерът на ДДС, който
         не подлежи на приспадане, е 5 223 718 HUF, прехвърляйки тази сума като данъчно задължение в тежест на PARAT. Освен това към
         посочената сума е добавена глоба и санкция за забава.

      11      В жалбата си срещу това решение PARAT иска отмяна на данъчното задължение, както и на глобата и на санкцията за забава. То
         твърди по-специално, че приложимата към момента на осъществяване на фактите по главното производство национална правна уредба
         представлява несъвместимо с разпоредбите на Шеста директива ограничение на правото на приспадане на ДДС. APEH отхвърля жалбата
         на PARAT.

      12      Впоследствие PARAT подава жалба за отмяна на решението, с което се разпорежда събиране на данъчното задължение заедно с глоба
         и санкция за забава. То подчертава по-специално, че член 17, параграф 2 от Шеста директива му дава право да приспадне пълния
         размер на ДДС, посочен във фактурите, съответстващи на закупеното производствено оборудване.

      13      При тези условия Nógrád Megyei решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:

      „1)      Към момента на присъединяването на Република Унгария към Европейския съюз на 1 май 2004 г. установеният в член 38, параграф 1,
         буква а) от Закона [за ДДС] режим бил ли е съвместим с разпоредбите на член 17 от Шеста директива […]?

      2)      При отрицателен отговор, може ли при упражняване на правото на приспадане ответникът да се позове пряко на прилагането на
         член 17 от Шеста Директива срещу режима, установен в член 38, параграф 1, буква а) от Закона [за ДДС]?“

       По преюдициалните въпроси
       По първия въпрос
      14      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали посочените разпоредби на член 17 от Шеста директива
         допускат държава членка да изключи правото на приспадане на ДДС за тази част от покупната цена на стока, която е от субсидия,
         финансирана с публични средства.

      15      За да се отговори на този въпрос, следва най-напред да се напомни, че като неразделна част от механизма на облагане с ДДС
         правото на приспадане на ДДС представлява основен принцип, присъщ на общата система на ДДС, и по правило не може да бъде ограничавано
         (вж. Решение от 21 март 2000 г. по дело Gabalfrisa и др., C‑110/98—C‑147/98, Recueil, стр. I‑1577, точка 43, Решение от 8 януари
         2002 г. по дело Metropol и Stadler, C‑409/99, Recueil, стр. I‑81, точка 42, както и Решение от 26 май 2005 г. по дело Kretztechnik,
         C‑465/03, Recueil, стр. I‑4357, точка 33).

      16      В посочените точки на цитираните по-горе решения Съдът е постановил също, че съгласно основните принципи на системата на ДДС
         този данък се прилага спрямо всяка сделка по производство или дистрибуция, като се приспада ДДС, с който са обложени пряко
         сделките по получените доставки. Правото на приспадане се упражнява веднага за целия данък, с който са обложени сделките по
         получените доставки. От това следва, че всяко ограничение на правото на приспадане на ДДС има влияние върху нивото на данъчна
         тежест и трябва да се прилага по сходен начин във всички държави членки.

      17      Важно е освен това да се посочи, че член 17, параграф 2 от Шеста директива установява ясно и точно принципа на приспадане
         от данъчнозадълженото лице на сумите, които са му фактурирани като ДДС за доставени стоки или предоставени услуги, доколкото
         тези стоки или услуги са използвани за целите на облагаемите му сделки (вж. Решение по дело Metropol и Stadler, точка 43,
         посочено по-горе, точка 43, Решение от 11 декември 2008 г. по дело Danfoss и AstraZeneca, C‑371/07, все още непубликувано
         в Сборника, точка 27, както и Решение от 22 декември 2008 г. по дело Magoora, C‑414/07, все още непубликувано в Сборника,
         точка 29).

      18      При тези условия дерогации са разрешени само в изрично предвидените в Шеста директива случаи (вж. Решение от 19 септември
         2000 г. по дело Ampafrance и Sanofi, C‑177/99 и C‑181/99, Recueil, стр. I‑7013, точка 34, както и Решение дело Danfoss и AstraZeneca,
         точка 26 и Решение по дело Magoora, точка 28, посочени по-горе).

      19      Що се отнася до национална правна уредба като спорната в делото по главното производство, озаглавена „Приспадане на данъка“,
         следва да се отбележи, че тя съдържа общо ограничение на правото на приспадане на ДДС, приложимо за всяко придобиване на стока,
         което се ползва от финансирана с публични средства субсидия.

      20      По отношение на покупките на стоки и услуги, финансирани чрез субсидия, подобна правна уредба въвежда ограничение на правото
         на приспадане на ДДС, което не се допуска от член 17, параграф 2 от Шеста директива (вж. в този смисъл Решение от 6 октомври
         2005 г. по дело Комисия/Испания, C‑204/03, Recueil, стр. I‑8389, точки 26 и 27 и Решение от 6 октомври 2005 г. по дело Комисия/Франция,
         C‑243/03, Recueil, стр. I‑8411, точка 32).

      21      При все това прилагането на посочения принцип на право на приспадане на ДДС е ограничено от дерогиращата разпоредба, съдържаща
         се в член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива. Съгласно тази разпоредба държавите членки са оправомощени да запазят
         в сила действащото си законодателство относно изключенията от правото на приспадане на ДДС към датата на влизане в сила на
         посочената директива, докато Съветът приеме решение за разходите, за които не се допуска приспадане (вж. Решение по дело Metropol
         и Stadler, точка 44 и Решение по дело Danfoss и AstraZeneca, точка 28, посочени по-горе).

      22      Член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива съдържа клауза „standstill“, която предвижда запазване на националните
         изключения от правото на приспадане на ДДС, приложими преди влизането в сила на Шеста директива за съответната държава членка.
         Целта на тази разпоредба е да позволи на държавите членки в очакване на установяването от страна на Съвета на общностен режим
         на изключенията от правото на приспадане на ДДС да запазят в сила всички правила от националното право, предвиждащи изключение
         от правото на приспадане, които реално се прилагат от техните публични органи към момента на влизане в сила на Шеста директива
         (вж. Решение по дело Metropol и Stadler, точка 48, Решение по дело Danfoss и AstraZeneca, точки 30 и 31 и Решение по дело
         Magoora, точка 35, посочени по-горе).

      23      Тъй като обаче става въпрос за режим, предвиждащ дерогация от принципа на право на приспадане на ДДС, който е общо установен
         в член 17, параграф 2 от Шеста директива и който има за цел да гарантира неутралния характер на този данък, той трябва да
         се тълкува стриктно (вж. Решение по дело Metropol и Stadler, точка 59 и Решение по дело Magoora, точка 28, посочени по-горе).

      24      Що се отнася до положение като това по делото в главното производство и до прилагането на посочения по-горе дерогиращ режим,
         най-напред следва да се отбележи, че Шеста директива влиза в сила за Унгария на датата на присъединяване на тази държава членка
         към Европейския съюз, а именно на 1 май 2004 г. Ето защо по отношение на посочената държава членка тази дата е релевантна
         за целите на прилагането на член 17, параграф 6 от посочената директива (вж. в този смисъл Решение по дело Magoora, посочено
         по-горе, точка 27).

      25      За да се извърши преценка на национална правна уредба като тази по делото в главното производство с оглед на посочения дерогиращ
         общностен режим, трябва да се констатира, че видно от точка 19 от настоящото решение тя представлява мярка от общ характер,
         която ограничава правото на пълно приспадане на платен по получени доставки ДДС при придобиване на стоки, финансирано чрез
         субсидия с публични средства.

      26      Посочената правна уредба обаче съдържа ограничение на правото на приспадане, което надхвърля допустимото по член 17, параграф 6
         от Шеста директива.

      27      Всъщност член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива трябва да се тълкува в светлината на първа алинея от същата
         разпоредба, която предоставя на Съвета правомощие да вземе решение по предложение на Комисията относно разходите, за които
         не се допуска приспадане на ДДС, като същевременно уточнява, че не се допуска в никакъв случай приспадане за разходи, които
         не са строго стопански, като например за луксозни стоки и услуги, развлечения или представителни цели.

      28      Следователно като се има предвид, че в качеството си на дерогираща разпоредба член 17, параграф 6, втора алинея от Шеста директива
         трябва да се тълкува стриктно, не може да се приеме, че той допуска държава членка да запази в сила ограничение на правото
         на приспадане на ДДС, което може да бъде приложено по общ начин спрямо всеки разход, свързан с придобиване на стоки, независимо
         от неговото естество или предмет.

      29      Това тълкуване се налага и в светлината на историята на тази разпоредба, която показва постоянната воля на общностния законодател
         да позволява изключване от режима на приспадане само на определени стоки или услуги, а не общи изключения от този режим (вж.
         в този смисъл Решение от 5 октомври 1999 г. по дело Royscot и др., C‑305/97, Recueil, стр. I‑6671, точка 22, както и Решение
         от 14 юли 2005 г. по дело Charles и Charles-Tijmens, C‑434/03, Recueil, стр. I‑7037, точки 32 и 35).

      30      Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че член 17, параграфи 2 и 6 от Шеста директива трябва да се тълкува в смисъл,
         че не допуска национална правна уредба, която в случай на субсидирано с публични средства придобиване на стоки допуска приспадане
         на свързания с него ДДС само до размера на несубсидираната част от това придобиване.

       По втория въпрос
      31      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали данъчнозадълженото лице може да се позове на прилагането
         на член 17 от Шеста директива срещу национална правна уредба, която ограничава правото на приспадане на ДДС по несъвместим
         с параграфи 2 и 6 от посочения член 17 начин.

      32      За да се отговори на този въпрос, следва да се напомни, че в Решение от 6 юли 1995 г. по дело BP Soupergaz (C‑62/93, Recueil,
         стр. I‑1883, точка 35) Съдът отбеляза, че член 17, параграф 2 от Шеста директива посочва точно условията за пораждането на
         това право и неговия обхват, като не предоставя на държавите членки каквото и да е право на преценка по отношение на неговото
         прилагане.

      33      Ето защо Съдът постановява в точки 35 и 36 от посоченото решение, че член 17, параграф 2 от Шеста директива предоставя на
         частноправните субекти права, на които те могат да се позоват пред националния съд, за да се противопоставят на национална
         правна уредба, която е несъвместима с посочената разпоредба.

      34      Съдът подчертава също, че доколкото дадено изключение от режима на приспадане не е установено в съответствие с разпоредбите
         на Шеста директива, националните данъчни органи не могат да противопоставят на данъчнозадълженото лице разпоредба, дерогираща
         принципа на право на приспадане на ДДС (вж. Решение от 14 септември 2006 г. по дело Stradasfalti, C‑228/05, Recueil, стр. I‑8391,
         точка 66).

      35      Следователно данъчнозадълженото лице, спрямо което е приложена такава мярка, трябва да може да преизчисли наложеното му задължение
         по ДДС в съответствие с член 17, параграф 2 от Шеста директива, доколкото стоките и услугите са използвани за нуждите на облагаеми
         сделки (вж. Решение по дело Stradasfalti, посочено по-горе, точка 68).

      36      Следователно на втория въпрос трябва да се отговори, член 17, параграф 2 от Шеста директива предоставя на данъчнозадължените
         лица права, на които те могат да се позоват пред националния съд, за да се противопоставят на национална правна уредба, която
         е несъвместима с тази разпоредба.

       По съдебните разноски
      37      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
      1)      Член 17, параграфи 2 и 6 от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 година относно хармонизиране на законодателствата
            на държавите членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа
            трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която в случай на субсидирано с публични средства придобиване
            на стоки допуска приспадане на свързания с него данък върху добавената стойност само до размера на несубсидираната част от
            това придобиване.
      2)      Член 17, параграф 2 от Шеста директива 77/388 предоставя на данъчнозадължените лица права, на които те могат да се позоват
            пред националния съд, за да се противопоставят на национална правна уредба, която е несъвместима с тази разпоредба.
      Подписи
      * Език на производството: унгарски.


title: Решение на Съда (първи състав) от 3 юни 2010 г.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid срещу Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Искане за преюдициално заключение: Tribunal Supremo - Испания.#Директива 93/13/ЕИО - Потребителски договори - Клаузи, определящи основния предмет на договора - Съдебен контрол на неравноправния им характер - Изключване - По-строги национални разпоредби за осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите.#Дело C-484/08.

text:
      Дело C-484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      срещу
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (Преюдициално запитване, отправено от Tribunal Supremo)
      „Директива 93/13/ЕИО — Потребителски договори — Клаузи, определящи основния предмет на договора — Съдебен контрол на неравноправния им характер — Изключване — По-строги национални разпоредби за осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите“
      Резюме на решението
      1.        Сближаване на законодателствата — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13
      (член 4, параграфи 2 и 8 от Директива 93/13 на Съвета)
      2.        Сближаване на законодателствата — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13
      (член 4, параграфи 2 и 8 от Директива 93/13 на Съвета)
      3.        Сближаване на законодателствата — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13
      (член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж) ЕО и член 4, параграф 1 ЕО; член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13 на Съвета)
      1.        Взети заедно, член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските
         договори определят общите критерии, които дават възможност да се прецени неравноправният характер на договорните клаузи, попадащи
         в приложното поле на разпоредбите на Директивата. Разгледан в същия аспект, член 4, параграф 2 от Директивата от своя страна
         цели единствено да определи правилата и обхвата на контрола по същество на договорните клаузи, които не са договорени индивидуално
         и описват основни престации по договорите, сключени между продавач или доставчик на услуги и потребител. От това следва, че
         посочените в този член 4, параграф 2 клаузи наистина спадат към регламентираната с Директивата материя и че поради това член 8
         от нея се прилага също и по отношение на член 4, параграф 2.

      (вж. точки 33—35)
      2.        Член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори трябва да се тълкуват
         в смисъл, че допускат национална правна уредба, която предвижда съдебен контрол на неравноправния характер на договорните
         клаузи, отнасящи се до основния предмет на договора или до съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и
         доставените стоки или предоставените услуги, от друга страна, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.

      Наистина, като дава възможност за пълен съдебен контрол на неравноправния характер на клаузи като посочените в член 4, параграф 2
         от посочената директива, съдържащи се в договор, сключен между продавач или доставчик на услуги и потребител, националното
         законодателство дава възможност, в съответствие с член 8 от Директивата, да се осигури на потребителите по-високо от установеното
         в нея ниво на ефективна защита.

      (вж. точки 42—44; точка 1 от диспозитива)
      3.        Член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж) ЕО и член 4, параграф 1 ЕО допускат тълкуване на член 4, параграф 2 и член 8 от Директива
         93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори, според което държавите членки могат да приемат национална
         правна уредба, която допуска съдебен контрол на неравноправните договорни клаузи, отнасящи се до основния предмет на договора
         или до съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга,
         дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.

      Що се отнася до член 2 ЕО и член 4, параграф 1 ЕО, достатъчно е да се отбележи, че тези разпоредби прогласяват цели и общи
         принципи, които задължително се прилагат във връзка със съответните глави от Договора за ЕО, чието предназначение е да приведат
         в действие тези принципи и цели. Ето защо те самите не могат да доведат до въвеждане в тежест на държавите членки на ясни
         и безусловни правни задължения.

      Член 3, параграф 1, буква ж) от Договора за ЕО също не би могъл сам по себе си да създаде правни задължения за държавите членки.
         Всъщност тази разпоредба се ограничава да посочи цел, която обаче трябва да бъде уточнена в други разпоредби от Договора,
         по-конкретно в тези относно правилата за конкуренция.

      (вж. точки 46, 47 и 49; точка 2 от диспозитива)
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
      3 юни 2010 година(*)

      „Директива 93/13/ЕИО — Потребителски договори — Клаузи, определящи основния предмет на договора — Съдебен контрол на неравноправния им характер — Изключване — По-строги национални разпоредби за осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите“
      По дело C‑484/08
      с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 234 ЕО от Tribunal Supremo (Испания) с акт от 20 октомври 2008 г.,
         постъпил в Съда на 10 ноември 2008 г., в рамките на производство по дело

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      срещу
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
      СЪДЪТ (първи състав),
      състоящ се от: г‑н A. Tizzano (докладчик), председател на състав, изпълняващ функцията на председател на първи състав, г‑н E.
         Levits, г‑жа C. Toader, г‑н M. Ilešič и г‑н J.‑J. Kasel, съдии,

      генерален адвокат: г-жа V. Trstenjak,
      секретар: г-н R. Grass,
      предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 септември 2009 г.,
      като има предвид становищата, представени:
      –        за Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Мадрид, от адв. M. Merola, avvocato, и адв. J. Cadarso Palau, abogado,
      –        за Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc), от г‑жа М. J. Rodríguez Teijeiro, procuradora, както и от адв. L.
         Pineda Salido и адв. M. Mateos Ferres, abogados,

      –        за испанското правителство, от г-н J. López-Medel Bascones и г‑н M. Muñoz Pérez, в качеството на представители,
      –        за германското правителство, от г-н M. Lumma и г‑жа J. Kemper, в качеството на представители,
      –        за австрийското правителство, от г-н E. Riedl, в качеството на представител,
      –        за португалското правителство, от г-н L. Inez Fernandes, както и от г‑жа H. Almeida и г‑жа P. Contreiras, в качеството на
         представители,

      –        за Комисията на Европейските общности, от г‑н E. Gippini Fournier и г‑н W. Wils, в качеството на представители,
      след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 октомври 2009 г.,
      постанови настоящото
      Решение
      1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април
         1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, стр. 29; Специално издание на български език,
         глава 15, том 2, стр. 273, наричана по-нататък „Директивата“).

      2        Запитването е отправено в рамките на спор между Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (наричано по-нататък „Caja de
         Madrid“) и Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (испанско сдружение на ползвателите на банкови услуги, наричано по-нататък
         „Ausbanc“) относно законосъобразността на клауза, включена от Caja de Madrid в договорите за кредит с променлив лихвен процент,
         сключвани с клиентите му и предназначени за покупка на жилища.

       Правна уредба
       Правната уредба на Съюза
      3        Дванадесето и деветнадесето съображение от Директивата гласят:

      „като има предвид, че при настоящото си състояние националните законодателства допускат само частична хармонизация; като има
         предвид, че по-специално в директива[та] се разглеждат само условия, които не се договарят индивидуално; като има предвид,
         че държавите членки следва да имат възможността с оглед на Договора [ЕИО] да предоставят на потребителите по-голяма степен
         на защита чрез разпоредби в националното си законодателство, които са по-строги от тези в настоящата директива;

      […]
      като има предвид, че по смисъла на директива[та], преценка на неравноправния характер не се извършва въз основа на клаузи,
         които описват [основния] предмет на договора, нито пък на съотношението качество/цена на доставените стоки или предоставените
         услуги; като има предвид, че [основният] предмет на договора и съотношението качество/цена могат въпреки това да се вземат
         под внимание при преценка [на неравноправния характер на други клаузи] […];“

      4        Член 3 от Директивата гласи:

      „1.      В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването
         за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи
         от договора.

      2.      Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност
         да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия.

      Фактът, че някои аспекти от дадена клауза или някоя отделна клауза са индивидуално договорени, не изключва приложението на
         настоящия член към останалата част на договора, ако общата преценка на договора сочи, че той е договор с общи условия.

      Когато продавач или доставчик твърди, че клауза от договор с общи условия е договорена индивидуално, той следва да докаже
         това с факти.

      3.      Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни.“
      5        Член 4 от Директивата е формулиран по следния начин:

      „1.      Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или
         услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на
         самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.

      2.      Преценката за неравноправния характер на клаузите не се свързва нито с основния предмет на договора, нито със съответствието
         на цената и възнаграждението, от една страна, и […] доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че
         тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.“

      6        Член 8 от Директивата гласи:

      „Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора,
         в областта на директива[та], с цел да осигурят максимална степен на защита за потребителите.“

       Национална правна уредба
      7        В испанската правна система защитата на потребителите срещу неравноправни клаузи се осигурява на първо място с Общ закон 26/1984
         за защита на потребителите и ползвателите (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) от 19 юли 1984 г.
         (BOE № 176, 24.7.1984 г.).

      8        Закон 26/1984 е изменен със Закон 7/1998 за общите условия на договорите (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación)
         от 13 април 1998 г. (BOE № 89, 14.4.1998 г.), с който Директива 93/13 се транспонира във вътрешното право.

      9        Закон 7/1998 обаче не транспонира член 4, параграф 2 от Директивата във вътрешното право.

       Обстоятелства в основата на спора и преюдициалните въпроси
      10      От акта за запитване се установява, че предназначените за покупка на жилища договори за кредит с променлив лихвен процент,
         сключени между Caja de Madrid и неговите клиенти, съдържат предварително включена в типов договор клауза, по силата на която
         предвиденият в договора номинален лихвен процент, променян периодично в съответствие с договорения референтен индекс, трябва
         още при първата промяна да бъде закръглен към по-високия четвърт процентен пункт (по-нататък наричана „клауза за закръгляване“).

      11      На 28 юли 2000 г. Ausbanc предявява иск срещу Caja de Madrid именно за да бъде премахната клаузата за закръгляване в посочените
         договори за кредит, както и за да бъде преустановено използването ѝ в бъдеще. С решение от 11 септември 2001 г. Juzgado de
         Primera Instancia de Madrid уважава иска, като приема, че според националното законодателство, с което е транспонирана Директивата,
         клаузата за закръгляване е неравноправна и следователно нищожна.

      12      Caja de Madrid подава жалба срещу това решение до Audiencia Provincial de Madrid, който с решение от 10 октомври 2002 г. потвърждава
         решението на първата инстанция.

      13      На 27 ноември 2002 г. Caja de Madrid подава касационна жалба до Tribunal Supremo.

      14      Според Tribunal Supremo клаузата за закръгляване може да представлява съществен елемент на договор за банков кредит като този,
         който е предмет на главното производство. С оглед на това, че член 4, параграф 2 от Директивата обаче изключвал възможността
         преценката на неравноправния характер да се прави въз основа на клауза, отнасяща се именно до предмета на договора, клауза
         като разглежданата в главното производство по принцип не би могла да бъде подлагана на преценка относно неравноправния ѝ характер.

      15      Tribunal Supremo обаче отбелязва и това, че след като Кралство Испания не е транспонирало в националното си право посочения
         член 4, параграф 2, по силата на испанското законодателство целият договор подлежи на такава преценка.

      16      При тези обстоятелства Tribunal Supremo решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални
         въпроси:

      „1)      Следва ли член 8 от Директива[та] да се тълкува в смисъл, че държава членка може да предвиди в законодателството си в полза
         на потребителите контрол на неравноправния характер на клаузите, които съгласно член 4, параграф 2 от [Директивата] са изключени
         от обхвата на този контрол?

      2)      Представляват ли при това положение разпоредбите на член 4, параграф 2 във връзка с член 8 от Директива[та] пречка за държава
         членка да предвиди в законодателството си в полза на потребителите контрол на неравноправния характер на клаузите, които се
         отнасят до определянето на „основния предмет на договора“, или до „съответствието на цената и възнаграждението, от една страна,
         и […] доставените стоки или предоставените услуги, от друга“, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език?

      3)      Съвместимо ли е с член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж) ЕО и член 4, параграф 1 ЕО тълкуване на член 8 и член 4, параграф 2
         от [Директивата] в смисъл, че държава членка може да осъществява съдебен контрол относно неравноправния характер на клаузи
         в потребителски договори, които са изразени на ясен и разбираем език и определят основния предмет на договора или съответствието
         на цената и възнаграждението, от една страна, и […] доставените стоки или предоставените услуги, от друга?“

       По преюдициалните въпроси
       По допустимостта
      17      Ausbanc, испанското правителство и Комисията на Европейските общности оспорват допустимостта на преюдициалното запитване,
         с мотива че то не било необходимо за решаване на спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция. Във връзка с това те изтъкват,
         че клаузата за закръгляване, предмет на главното производство, не се отнасяла до основния предмет на договора, а представлявала
         негов акцесорен елемент и поради това член 4, параграф 2 от Директивата не бил приложим по отношение на спора, предмет на
         главното производство.

      18      Във връзка с това следва да се припомни, че в рамките на производство по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията
         между националните юрисдикции и Съда, само националният съд е компетентен да установи и извърши преценка на фактите по спора
         в главното производство, както и да тълкува и прилага националното право. По същия начин само националният съд, който е сезиран
         със спора и трябва да понесе отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на
         делото — както необходимостта, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно след като поставените
         въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. Решение от 12 април
         2005 г. по дело Keller, С‑145/03, Recueil, стр. I‑2529, точка 33, Решение от 18 юли 2007 г. по дело Lucchini, С‑119/05, Сборник,
         стр. I‑6199, точка 43, както и Решение от 11 септември 2008 г. по дело Eckelkamp и др, C‑11/07, Сборник, стр. I‑6845, точки
         27 и 32).

      19      Например макар Съдът да е постановил също така, че при изключителни обстоятелства трябва да разгледа условията, при които
         е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност (вж. в този смисъл Решение от 16 декември 1981 г.
         по дело Foglia, 244/80, Recueil, стp. 3045, точка 21 и Решение от 19 ноември 2009 г. по дело Filipiak, C‑314/08, все още непубликувано
         в Сборника, точка 41), отказът да се произнесе по зададен от национална юрисдикция преюдициален въпрос е възможен само когато
         е съвсем очевидно, че разпоредбата от правото на Съюза, чието тълкуване се иска от Съда, не може да се приложи (вж. Решение
         от 5 декември 1996 г. по дело Reisdorf, C‑85/95, Recueil, стp. I‑6257, точка 16 и Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Woningstichting
         Sint Servatius, C‑567/07, все още непубликувано в Сборника, точка 43).

      20      В настоящия случай обаче това не е така.

      21      Действително в акта за запитване Tribunal Supremo се пита какъв е обхватът на задълженията, които държавите членки имат по
         силата на Директивата във връзка с предмета на съдебния контрол на неравноправния характер на някои договорни клаузи, по отношение
         на които, според самия Tribunal Supremo, се прилагал член 4, параграф 2 от Директивата.

      22      Независимо че тази преценка на Tribunal Supremo не се споделя от всички страни по делото, не личи, най-малкото не по очевиден
         начин, че посочената разпоредба от директивата не може да намери приложение по делото в главното производство.

      23      При това положение следва да се приеме, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициалните въпроси, които са му поставени
         от запитващата юрисдикция, и щом това е така — че преюдициалното запитване трябва да се приеме за допустимо.

       По съществото на спора
       По първия и втория въпрос
      24      С първите два въпроса, които следва да бъдат разгледани едновременно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи
         дали член 4, параграф 2 и член 8 от Директивата допускат държава членка да предвиди в законодателството си в полза на потребителите
         контрол на неравноправния характер на договорни клаузи, които се отнасят до основния предмет на договора или до съответствието
         между цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга страна, дори ако
         клаузите са изразени на ясен и разбираем език.

      25      Caja de Madrid поддържа, че член 8 от Директивата не допуска държавите членки да въвеждат, използвайки мерки за транспониране,
         или да оставят в сила, при липсата на такива мерки, национална правна уредба, която противоречи на член 4, параграф 2 от Директивата.
         Тази разпоредба всъщност давала задължително определение на приложното поле на предвидената с Директивата система за защита,
         като по този начин изключвала всякаква възможност за държавите членки да се отклоняват от нея, дори за да предвидят по-благоприятна
         за потребителите национална правна уредба.

      26      Другите заинтересовани страни, които са представили становища, обаче твърдят, че член 4, параграф 2 и член 8 от Директивата
         не изключват тази възможност. Те смятат всъщност, че приемането или оставянето в сила на такава национална правна уредба спада
         към възможността на държавите членки да въведат в регламентираната от Директивата област по-строги механизми за защита на
         потребителите.

      27      За да се отговори на поставените въпроси, е уместно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика въведената с
         Директивата система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положението на по-слабата страна в отношенията с
         продавача или доставчика от гледна точка както на позицията му в преговорите, така и на степента на информираност — положение,
         което го принуждава да се съгласява с установените предварително от продавача или доставчика условия, без да може да повлияе
         на съдържанието им (Решение от 27 юни 2000 г. по дело Océano Grupo Editorial и Salvat Editores, C‑240/98—C‑244/98, Recueil,
         стp. I‑4941, точка 25, както и Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Mostaza Claro, C‑168/05, Recueil, стp. I‑10421, точка 25).

      28      Все пак, както изрично сочи дванадесето съображение от Директивата, тя осъществява само частична и минимална хармонизация
         на националните законодателства относно неравноправните клаузи, като оставя на държавите членки възможността да гарантират
         по-висока от предвидената в Директивата степен на защита на потребителите.

      29      Така член 8 от Директивата изрично предвижда възможност за държавите членки да „приемат или да запазят в сила по-строгите
         разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на […] директива[та], с цел да осигурят максимална степен на защита
         на потребителите“.

      30      При това положение следва да се провери дали действието на член 8 от Директивата се разпростира по отношение на цялата регламентирана
         от нея област — и следователно по отношение на член 4, параграф 2 от нея — или, както поддържа Caja de Madrid, последната
         цитирана разпоредба е изключена от приложното поле на член 8.

      31      Във връзка с това обаче следва да се отбележи, че член 4, параграф 2 от Директивата предвижда единствено че „[п]реценката
         за неравноправния характер“ не се отнася до посочените в тази разпоредба клаузи, при условие че те са изразени на ясен и разбираем
         език.

      32      Следователно, както отбелязва генералният адвокат в точка 74 от заключението си, от самия текст на член 4, параграф 2 от Директивата
         следва, че тази разпоредба не може да се разглежда като определяща материалното приложно поле на Директивата. Напротив, не
         се прави преценка единствено на неравноправния характер на посочените в споменатия член 4, параграф 2 клаузи, независимо че
         те попадат в приложното поле на Директивата, само ако след самостоятелно изследване на всеки отделен случай компетентната
         национална юрисдикция приеме, че са били изразени от продавача или доставчика на услуги на ясен и разбираем език.

      33      Освен това от практиката на Съда се установява, че взети заедно, член 3, параграф 1 и член 4, параграф 1 от Директивата определят
         общите критерии, които дават възможност да се прецени неравноправният характер на договорните клаузи, попадащи в приложното
         поле на разпоредбите на Директивата (вж. в този смисъл Решение от 7 май 2002 г. по дело Комисия/Швеция, Recueil, стp. I‑4147,
         точки 11 и 17, както и Решение от 1 април 2004 г. по дело Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Recueil, стp. I‑3403, точки
         18, 19 и 21).

      34      Както отбелязва генералният адвокат в точка 75 от заключението си, разгледан в същия аспект, член 4, параграф 2 от Директивата
         от своя страна цели единствено да определи правилата и обхвата на контрола по същество на договорните клаузи, които не са
         договорени индивидуално и описват основни престации по договорите, сключени между продавач или доставчик на услуги и потребител.

      35      От това следва, че посочените в този член 4, параграф 2 клаузи наистина спадат към регламентираната с Директивата материя
         и че поради това член 8 от нея се прилага също и по отношение на член 4, параграф 2.

      36      Този извод не може да бъде оборен с доводите на Caja de Madrid, според които, както се установявало, по-конкретно от Решение
         от 10 май 2001 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑144/99, Recueil, стp. I‑3541), член 4, параграф 2 от Директивата имал императивен
         и задължителен за държавите членки характер, така че те не могли да се позовават на член 8 от Директивата, за да приемат или
         да оставят в сила във вътрешното си законодателство разпоредби, които могат да променят обхвата му.

      37      Достатъчно е във връзка с това да се отбележи, че тези аргументи са резултат на неправилен прочит на посоченото решение. В
         това решение Съдът е постановил, че Кралство Нидерландия не е изпълнило задълженията, които е имало по Директивата, не защото
         не е транспонирало член 4, параграф 2 от нея, а само защото е осъществило непълно транспониране, така че разглежданата национална
         правна уредба не е могла да постигне търсените с тази разпоредба резултати.

      38      Всъщност посочената правна уредба е изключвала всякаква възможност за съдебен контрол на клаузите, определящи основните престации
         в договорите, сключени между продавач или доставчик на услуги и потребител, дори когато тези клаузи са били изразени по неясен
         и двусмислен начин, така че за потребителя е било абсолютно невъзможно да се позове на неравноправния характер на клауза,
         отнасяща се до определянето на основния предмет на договора или до съответствието между цената и стоките или услугите, които
         е трябвало да бъдат доставени.

      39      Ето защо от посоченото по-горе Решение по дело Комисия/Нидерландия по никакъв начин не може да се направи извод, че Съдът
         е приел, че член 4, параграф 2 от Директивата представлява императивна и задължителна разпоредба, която като такава задължително
         е трябвало да бъде транспонирана от държавите членки. Напротив, Съдът се е ограничил до това да приеме, че за да се гарантират
         конкретно преследваните от Директивата цели за защита на потребителите, всяко транспониране на член 4, параграф 2 трябва да
         бъде пълно, така че забраната за преценка на неравноправния характер на клаузите да се отнася единствено до тези, които са
         изразени на ясен и разбираем език.

      40      От всичко изложено по-горе следва, че на държавите членки не би могло да се попречи да оставят в сила или да приемат, в цялата
         регламентирана от Директивата област, включително от член 4, параграф 2 от нея, по-строги от предвидените в самата директива
         правила, стига те да целят да осигурят по-високо ниво на защита на потребителите.

      41      Що се отнася до разглежданата в главното производство испанска правна уредба, следва да се отбележи, че както се установява
         от представената на Съда преписка, Закон 7/1998 не транспонира във вътрешното право член 4, параграф 2 от Директивата.

      42      От това следва, както отбелязва Tribunal Supremo, че според испанското законодателство национална юрисдикция може при всички
         положения да преценява в рамките на спор относно договор, сключен между продавач или доставчик на услуги и потребител, неравноправния
         характер на клауза, която не е била индивидуално договорена, която се отнася именно до основния предмет на този договор, дори
         в случаите, когато тази клауза е била предварително изготвена от продавача или доставчика на услуги на ясен и разбираем език.

      43      При това положение следва да се приеме, че като дава възможност за пълен съдебен контрол на неравноправния характер на клаузи
         като посочените в член 4, параграф 2 от Директивата, съдържащи се в договор, сключен между продавач или доставчик на услуги
         и потребител, разглежданото в главното производство испанско законодателство дава възможност, в съответствие с член 8 от Директивата,
         да се осигури на потребителите по-високо от установеното в нея ниво на ефективна защита.

      44      Въз основа на тези съображения следва да се отговори на първия и втория въпрос, че член 4, параграф 2 и член 8 от Директивата
         трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която допуска
         съдебен контрол на неравноправния характер на договорните клаузи, отнасящи се до основния предмет на договора или до съответствието
         между цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга, дори ако тези клаузи
         са изразени на ясен и разбираем език.

       По третия въпрос
      45      С третия въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж) ЕО и член 4, параграф 1
         ЕО допускат тълкуване на член 4, параграф 2 и на член 8 от Директивата, според което държавите членки могат да приемат национална
         правна уредба, която допуска съдебен контрол на неравноправния характер на договорните клаузи, които се отнасят до определянето
         на основния предмет на договора или до съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или
         предоставените услуги, от друга страна, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.

      46      Що се отнася до член 2 ЕО и член 4, параграф 1 ЕО, достатъчно е да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика тези
         разпоредби прогласяват цели и общи принципи, които задължително се прилагат във връзка със съответните глави от Договора за
         ЕО, чието предназначение е да приведат в действие тези принципи и цели. Ето защо сами по себе си те не биха могли да имат
         за резултат да създадат в тежест на държавите членки ясни и безусловни правни задължения (вж. в този смисъл, относно член 2
         ЕО, Решение от 24 януари 1991 г. по дело Alsthom Atlantique, C‑339/89, Recueil, стp. I‑107, точка 9, а относно член 4, параграф 1
         ЕО, Решение от 3 октомври 2000 г. по дело Échirolles Distribution, C‑9/99, Recueil, стp. I‑8207, точка 25).

      47      Освен това член 3, параграф 1, буква ж) от Договора за ЕО също не би могъл сам по себе си да създаде правни задължения за
         държавите членки. Всъщност, както Съдът вече е имал повод да го изясни, тази разпоредба се ограничава да посочи цел, която
         обаче трябва да бъде уточнена в други разпоредби от Договора, по-конкретно в тези относно правилата за конкуренция (вж. в
         този смисъл Решение от 9 ноември 1983 г. по дело Nederlandsche Banden-Industrie Michelin/Комисия, 322/81, Recueil, стp. 3461,
         точка 29 и Решение по дело Alsthom Atlantique, посочено по-горе, точка 10).

      48      Трябва освен това да се отбележи, че данните, които се съдържат в акта за запитване, не дават възможност на Съда ясно да определи
         разпоредбите от Договора във връзка с правилата за конкуренция, чието тълкуване би било полезно за решаването на спора в главното
         производство.

      49      Въз основа на всички тези съображения е уместно на третия въпрос да се отговори, че член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж)
         ЕО и член 4, параграф 1 ЕО допускат тълкуване на член 4, параграф 2 и член 8 от Директивата, според което държавите членки
         могат да приемат национална правна уредба, която допуска съдебен контрол на неравноправните договорни клаузи, отнасящи се
         до определянето на основния предмет на договора или до съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и доставените
         стоки или предоставените услуги, от друга, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.

       По съдебните разноски
      50      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
         на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
         за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

      По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
      1)      Член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските
            договори трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство,
            която допуска съдебен контрол на неравноправния характер на договорните клаузи, отнасящи се до основния предмет на договора
            или до съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга
            страна, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.
      2)      Член 2 ЕО, член 3, параграф 1, буква ж) ЕО и член 4, параграф 1 ЕО допускат тълкуване на член 4, параграф 2 и член 8 от Директива
            93/13, според което държавите членки могат да приемат национална правна уредба, която допуска съдебен контрол на неравноправните
            договорни клаузи, отнасящи се до основния предмет на договора или до съответствието на цената и възнаграждението, от една
            страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга, дори ако тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.
      Подписи
      * Език на производството: испански.


title: Решение на Общия съд (пети състав) от 23 септември 2011 г. # Vion NV срещу Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП). # Марка на Общността - Заявка за словна марка на Общността "PASSION FOR BETTER FOOD" - Абсолютно основание за отказ - Липса на отличителен характер - Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94 (понастоящем член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009). # Дело T-251/08.

text:
      Решение на Общия съд (пети състав) от 23 септември 2011 г. — Vion/СХВП (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (Дело T‑251/08)
      „Марка на Общността — Заявка за словна марка на Общността „PASSION FOR BETTER FOOD“ — Абсолютно основание за отказ — Липса на отличителен характер — Член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94 (понастоящем член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009)“
      Марка на Общността — Определение и придобиване на марка на Общността — Абсолютни основания за отказ — Марки, лишени от отличителен характер (член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94 (вж. точки 18, 19, 27 и 28)
      Предмет

               Жалба за отмяна на решението на четвърти апелативен състав на СХВП от 25 април 2008 г. (преписка R 562/2007‑4) относно заявка
                  за регистрация на словния знак „PASSION FOR BETTER FOOD“ като марка на Общността

            Диспозитив

                  1)

                  	Отхвърля жалбата.

                  2)

                  	Осъжда Vion NV да заплати съдебните разноски.